АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1736/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року у справі за поданням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України МазурГ.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_5 з вилученням паспортного документа, заінтересована особа: ОСОБА_7.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

07 липня 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України МазурГ.І. звернувся до суду із поданням, в якому просив суд тимчасово відмовити у виїзді за кордон з тимчасовим вилученням паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до виконання ним зобов'язань за виконавчим листом №759/12413/15-ц від 19.09.2016, виданого Святошинським районним судом м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва, з урахуванням виправленої описки, від 03 листопада 2017 року подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Г.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_5 з вилученням паспортного документа задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон з тимчасовим вилученням паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_5 до виконання ним зобов'язань за виконавчим листом № 759/12413/15-ц від 19 вересня 2016 року, виданого Святошинським районним судом міста Києва. Зобов'язано Адміністрацію державної прикордонної служби України вжити невідкладних заходів для недопущення виїзду з України громадянина України ОСОБА_5.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та поставлення нової ухвали, якою в задоволенні подання відмовити, мотивуючи тим, що ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не враховано позицію Верховного Суду України у справах про розгляд питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, відповідно до якої на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Разом з тим, в постановленій ухвалі суд першої інстанції зробив висновок на підставі припущень та недопущення ухилення на майбутнє, зазначивши про те, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання, не виконавши зобов'язань, а також буде ухилятися від виконання зобов'язань, що є порушенням ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Крім того, головним державним виконавцем не надано доказів вжиття виконавчим органом всіх необхідних та можливих заходів для належного примусового виконання рішення суду на підставі виконавчого листа, у зв'язку із цим, звернення до суду з поданням про вжиття крайнього заходу забезпечення здійснення виконавчого провадження - обмеження боржника у його конституційному праві - праві виїзду за кордон є передчасним та необґрунтованим.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник заявника ОСОБА_9 та заінтересована особа ОСОБА_7 - заперечували, просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України МазурГ.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання, не виконавши зобов'язань, а також буде ухилятися від виконання зобов'язань.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (далі - ДВС), яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі "Про виконавче провадження" (далі - Закон ).

Державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням - п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону.

Підстави для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Так, зокрема громадянинові України може бути тимчасового відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов′язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов′язань - у п. 5 ч. 1 ст. 6.

Вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону «Про виконавче провадження, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, у редакції ЦПК України, яка діяла на момент вчинення процесуальної дії, вирішується судом за правилами цивільного судочинства в порядку, передбаченому ст. 377-1 ЦПК, яка міститься у гл. VI ЦПК "Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)".

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №52497875 з примусового виконання виконавчого листа №759/12413/15-ц від 19.09.2016, виданого Святошинським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 заборгованості за договором позики від 19.05.2013 в сумі 3 058 706, 83 грн., за договором позики №1 від 12.12.2013 - 1 890 695, 77 грн., за договором позики №2 від 13.12.2013 - 3 967 037, 72 грн., за договором позики №2 від 14.01.2014 - 2 020 384, 64 грн., а всього 10 936 824, 70 грн. (а.с. 12).

Державним виконавцем 04 жовтня 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, боржнику встановлено строк на самостійне виконання рішення суду до семи днів з моменту отримання постанови, копію постанови направлено сторонам (а.с. 17, 18).

У наданий строк рішення суду боржником виконано не було.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно за боржником нерухоме майно на праві власності не зареєстровано.

Встановлено, що за боржником зареєстровані корпоративні права - частки у статутних капіталах чотирьох товариств, на які постановами державного виконавця від 10 листопада 2016 року накладено арешти (а.с. 53, 54, 60, 61, 67, 68, 74, 75).

Згідно повідомлення органів поліції, за боржником зареєстровано п'ять транспортних засобів, на які постановою від 08 грудня 2016 року накладено арешт, а 23 грудня 2016 року їх оголошено у розшук (а.с. 87, 95 том 1).

У травні 2016 року боржнику була надіслана вимога про негайне надання декларації про доходи та майно боржника, установчих та реєстраційних документів товариств, частками яких володіє боржник, інформації про місцезнаходження п'яти транспортних засобів та ряду інших документів, необхідних для виконання судового рішення (а.с. 138 140 том 1). Відповідь на дану вимогу від боржника до відділу не надійшла.

24 січня 2017 року на прийом до державного виконавця з'явився представник боржника ОСОБА_10, якій повідомлено про наявність відкритого виконавчого провадження. 28 березня 2017 року на прийом з'явився інший представник боржника - ОСОБА_8

У березні 2017 року боржник ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_8 повідомив державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про те, що на даний час у нього достатньо скрутне фінансове становище, що унеможливлює одноразово в добровільному порядку погасити заборгованості за виконавчим документом, просив звернути стягнення на частину його заробітної плати (а.с. 119 том 1).

З інформації, наданої Державною прикордонною службою України вбачається, що боржник в період часу з 01.03.2016 по 01.03.2017 більше двадцяти разів перетинав державний кордон України - до АРК Крим, Республіки Білорусь та Республіки Кіпр (а.с. 116-117 том 1).

Станом на день пред'явлення подання до суду рішення Святошинського районного суду від 30 вересня 2015 року боржником ОСОБА_5 в рамках виконавчого провадження ВП № 52497875 не виконано, жодного платежу на погашення заборгованості перед стягувачем ОСОБА_7 ним не здійснено.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що боржник обізнаний про відкриття виконавчого провадження щодо виконання судового рішення Святошинського районного суду від 30 вересня 2015 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_7 заборгованості за договором позики від 19.05.2013 в сумі 3 058 706, 83 грн., за договором позики №1 від 12.12.2013 - 1 890 695, 77 грн., за договором позики №2 від 13.12.2013 - 3 967 037, 72 грн., за договором позики №2 від 14.01.2014 - 2 020 384, 64 грн., а всього 10 936 824, 70 грн.

На вимоги (виклики) державного виконавця боржник ОСОБА_5 письмових поясненнях та документів про доходи та майно боржника, установчих та реєстраційних документів товариств, частками яких володіє боржник, інформації про місцезнаходження п'яти транспортних засобів та ряду інших документів, необхідних для виконання судового рішення не надав.

Такі дії боржника ОСОБА_5 свідчать про здійснення перешкод у вчиненні державним виконавцем дій щодо примусового виконання судового рішення.

Таким чином, боржник ОСОБА_5, усвідомлюючи свій обов'язок щодо виконання рішення суду, в порушення вимог ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої боржник зобов'язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, свідомо не виконує належні до виконання зобов'язання.

На підставі наданих сторонами доказів та у відповідності з встановленими судом фактичними обставинами справи вбачається, що на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника ОСОБА_5 від виконання зобов'язань вже відбувся і об'єктивно узгоджувався із поданими матеріалами виконавчого провадження.

Повно та правильно встановивши обставини у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що боржник буде ухилятися від виконання зобов'язань, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та згідно зі статтею 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. В цій частин доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_5 знайшли своє підтвердження.

Крім того, цивільний процесуальний кодекс України не містить норм про віднесення до юрисдикції судів розгляду питань щодо тимчасового затримання або вилучення паспорта, зобов'язання Адміністрацію державної прикордонної служби України вжити невідкладних заходів для недопущення виїзду з України громадянин України та не передбачає процедуру розгляду таких питань судом. Відповідно до

ст. 377-1 ЦПКсуд вирішує питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, а право вибору способу виконання такого обмеження належить органу, до компетенції якого входить питання забезпечення виїзду за межі України, тобто - Державної прикордонної служби України. Резолютивна частина ухвали має містити висновок суду із вирішуваного питання по суті подання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Г.І.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_5 про те, що головним державним виконавцем не надано доказів вжиття виконавчим органом всіх необхідних та можливих заходів для належного примусового виконання рішення суду на підставі виконавчого листа спростовуються матеріалами подання із долученням виконавчого провадження, які були предметом перевірки судом першої та апеляційної інстанції, їм надана належна оцінка.

Посилання представника ОСОБА_5 на ту обставину, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є крайнім заходом забезпечення здійснення виконавчого провадження є безпідставним, оскільки у відповідності до положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є юридичною санкцією, що застосовується до громадян, які ухиляється від виконання зобов′язань, покладених на них судовим рішенням, - до виконання зобов′язань.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 379, 383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Поданням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазур Г.І. задовольнити частково.

Тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання рішення Святошинського районного суду від 30 вересня 2015 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 за договором позики від 19 травня 2013 року - 3 058 706,83 грн., за договором позики № 1 від 12 грудня 2013 року 1 890 695,77 грн., за договором позики № 2 від 13 грудня 2013 року - 3 967 037,42 грн., за договором позики № 2 від 14 січня 2014 року - 2 020 384,64 грн., а всього 10 936 824,70 грн.

Постанова оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 06 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: