Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 414/1447/16-ц

провадження № 61-19712св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В. Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Авалян Н. М., Назарової М. В., Стахової М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3про стягнення заборгованості за договором підряду.

Позовна заява мотивована тим, що 26 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір підряду, на виконання якого ним здійснено дії з оформлення технічно-виконавчої документації, укладені від імені замовника, й виконані відповідні договори, на підставі яких встановлено автономне опалення у квартирі відповідачки. Вказані роботи здійснені 27 вересня 2014 року.

21 жовтня 2014 року був затверджений акт про відключення квартири від внутрішньо-будинкових мереж центрального опалення і гарячого водопостачання, що є підставою для припинення відносин відповідача з централізованого теплопостачання.

Ним повністю виконані зобов'язання перед відповідачем. Загальна ціна підряду у розмірі 17 181,75 грн була погоджена сторонами 27 вересня 2014 року та складається з: оформлення документації - 1 850 грн, вартості монтажу системи опалення - 1 200 грн, вартості матеріалів системи опалення - 13 256,48 грн, вартості матеріалів підключення системи опалення до газопостачання - 875,27 грн.

Вказував, що відповідач частково сплатила вказану суму, станом на 04 жовтня 2014 року заборгованість за матеріалами становила 11 181,75 грн та за домовленістю сторін цього ж дня були змінені умови договору щодо оплати підряду та розстрочено платіж в еквіваленті 650,84 доларів США, про що відповідач видала розписку.

Посилався, що на момент розгляду справи заборгованість відповідача перед ним за договором підряду складає 4 372,98 грн, що є еквівалентом 169,6 доларів США.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 4 372,98 грн.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 26 грудня 2016 року у складі судді Харченка Г. А.позов ОСОБА_1задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3на користь ОСОБА_1борг у сумі 4 372,98 грн, що є еквівалентом 169,6 доларів США.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем виконані роботи за договором підряду від 26 серпня 2014 року та роботи по поставці й монтажу системи опалення у квартирі, яка належить ОСОБА_3, а остання зобов'язалася виплатити йому грошові кошти за проведення таких робіт, що було зроблено нею не у повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 грудня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що між сторонами виник спір з приводу стягнення курсової різниці унаслідок зростання курсу долара США у період дії розстрочки платежу, а долар США був обраний сторонами валютою платежу. Позивач, як суб'єкт підприємницької діяльності, не мав права формувати ціну за свої послуги в іноземній валюті. Уперіод з 29 листопада 2014 року по 31 жовтня 2015 року відповідачем були здійснені платежі на загальну суму 9 602 грн, тобто заборгованість перед позивачем у національній грошовій одиниці - гривні повністю погашена, тому позов ОСОБА_1 є необґрунтованим.

У касаційній скарзі, поданій у квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильнезастосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно відмовлено у задоволенні його позову, оскільки сторони встановили зобов'язання у гривні, при цьому визначили еквівалент у доларах США, що не заборонено положеннями статей 524, 533 ЦК України і позов не пов'язаний зі стягненням курсової різниці долара США.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції, яка відповідає закону.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п'ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 16 серпня 2014 року між сторонами укладено договір підряду, відповідно до якого підрядник - ОСОБА_1 зобов'язаний був зібрати, оформити технічну та виконавчу документацію, укласти від імені замовника договори в усіх підприємствах, установах та організаціях. Замовник - ОСОБА_3 зобов'язалась здійснити 100 % передплату за виконані роботи, надати підряднику відповідні документи.

З акту без дати «Про відключення квартири (нежитлового приміщення, секції, під'їзду, будинку) від внутрішньо будинкових мереж центрального опалення і гарячого водопостачання» за участі приватного підприємства «ВКФ Промбутсервіс» та ОСОБА_3 житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1, була відключена від теплопостачання.

З квитанцій до прибуткового касового ордеру вбачається, що ОСОБА_3 сплачувала на користь приватного підприємця ОСОБА_1 платежі за монтаж і матеріали системи опалення, оплату за документи.

Згідно з актом від 27 вересня 2014 року звірки № 1 заборгованість складає 11 181,75 грн. Відповідно до рахунку від 27 вересня 2014 року № 93 підрядником поставлено ОСОБА_3 матеріали системи опалення, котел, радіатори опалення та інше, проведено зварювальні роботи, монтаж, сервісне обслуговування на загальну суму 13 256,48 грн.

04 жовтня 2014 року ОСОБА_3 письмово на виконання умов договору підряду зобов'язалась виплатити ОСОБА_1 гроші у сумі 650,84 доларів США за монтаж системи індивідуального опалення з щомісячним платежем 54,23 доларів США (а. с. 5).

Відповідно до акту звірки від 1 листопада 2015 року № 2 станом на вказану дату заборгованість відповідача складає 228,11 доларів США. Згідно з вказаним актом позивач виконав такі роботи: техніко-виконавча документація - 1 850 грн, монтаж системи опалення - 1 200 грн, матеріали системи опалення - 13 256,48 грн, матеріали газ - 875,27 грн, а загалом - 11 181,75 грн, з яких відповідачем сплачено 26 серпня 2014 року - 6 000 грн та 05 жовтня 2014 року - 1 581,75 грн, а залишок склав 9 600 грн, що еквівалентно 650,85 доларів США.

Крім того, у даному акті є відомості щодо розписки від 04 жовтня 2014 року. 29 листопада 2014 року, 24 січня 2015 року, 30 березня 2015 року, 27 квітня 2015 року, 24 червня 2015 року, 31 липня 2015 року, 28 вересня 2015 року та 31 жовтня 2015 року ОСОБА_3 було сплачено у рахунок погашення боргу по розписці від 04 жовтня 2014 року суму, яка еквівалентна 422,74 доларам США, а залишок склав суму еквівалентну 228,11 доларам США (а. с. 18).

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з частиною першою статті 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина перша статті 865 ЦК України).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем виконані всі роботи за договором підряду від 26 серпня 2014 року та роботи по поставці та монтажу системи опалення у належній ОСОБА_3 квартирі, а остання зобов'язалася виплатити йому грошові кошти за проведення таких робіт, проте зробила це не у повному обсязі, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з неї залишку коштів за виконані позивачем роботи.

При цьому суд правильно встановив, що 04 жовтня 2014 року відповідач надала позивачу розписку про сплату заборгованості в розстрочку у сумі, яка еквівалентна 650,85 доларів США, та деякий час сплачувала щомісячні платежі, передбачені вказаною розпискою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд вказав, що позивач, як суб'єкт підприємницької діяльності, не мав права формувати ціну за свої послуги в іноземній валюті. Уперіод з 29 листопада 2014 року по 31 жовтня 2015 року відповідачем були здійснені платежі на загальну суму 9 602 грн, тобто заборгованість перед позивачем у національній грошовій одиниці - гривні повністю погашена, тому його позов є необґрунтованим.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки суд невірно визначив характер правовідносин, які виникли між сторонами, і, як наслідок, невірно застосував норми матеріального права.

Суд першої інстанції правильно встановив, що 04 жовтня 2014 року ОСОБА_3 зобов'язалась виплатити ОСОБА_1 гроші у сумі 650,84 доларів США за монтаж системи індивідуального опалення з щомісячним платежем 54,23 доларів США, про що надала розписку (а. с. 5).

З квитанцій, які видавалися ОСОБА_1 на підтвердження оплати ОСОБА_3 платежів за вказаним зобов'язанням, вбачається, що оплата здійснювалася у гривні за курсом долара США на день здійснення кожного з платежів (а. с. 20-21).

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16.

Апеляційний суд не врахував наведених норм матеріального права та не звернув увагу на те, що сторони погодили сплату відповідачем заборгованості за договором підряду у розстрочку, при цьому виконувалося грошове зобов'язання у гривнях з визначенням сторонами грошового еквіваленту в іноземній валюті (доларах США), що не заборонено положеннями статей 524, 533 ЦК України.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 212-215 ЦПК України2004 року, правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_3 виконала своє грошове зобов'язання перед позивачем не у повному обсязі, а суд апеляційної інстанції помилково скасував судове рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 29 березня 2017 року скасувати.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 26 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В.Черняк