П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року місто Київ

справа № 752 /4618/15-ц

апеляційне провадження № 22-ц/796/542/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі Коцюрбі Л.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Мирошниченко О.В. від 25 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки,

в с т а н о в и в :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що сторони у справі є співвласниками земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2004 року, серед іншого, сторонам виділено у користування по Ѕ частині вказаної земельної ділянки, загальною площею по 424,8 кв.м., а частину земельної ділянки площею 48,5 кв.м. виділено для загального користування.

Позивач зазначала, що ОСОБА_2 самовільно зайняла та здійснила прибудову на належній їй частині земельної ділянки, а також на частині земельної ділянки, що перебуває у загальному користуванні.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд зобов'язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту частину земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_1; відновити стан частини земельної ділянки шляхом знесення за власний рахунок самовільно збудованих об'єктів нерухомого майна та відновлення паркану між частинами земельної ділянки по межі, визначеній рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2004 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Скаржник зазначає, що порівнюючи схеми розподілу земельної ділянки з рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2004 року та плану фактичного порядку користування земельною ділянкою є очевидним, що площа займаної нею земельної ділянки зменшилась, а відповідача - збільшилась, що безумовно свідчить про порушення її прав.

Скориставшись своїм процесуальним правом, відповідач ОСОБА_2 надала суду заперечення на апеляційну скаргу, з яких вбачається, що ОСОБА_2 заперечує в повному обсязі проти апеляційної скарги, вважає її неправдивою та необґрунтованою. Зазначає, зокрема, що ОСОБА_1 не надала жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили те, що в діях відповідача вбачається склад цивільного правопорушення, спрямованого на порушення прав та інтересів позивача на вільне володіння чи користування земельною ділянкою в тих обсягах та межах, що були ним зазначені.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених позивачем вимог.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2017 року мотивоване тим, що позивачем в силу положень ст. 59, 60 ЦПК України (який діям на момент ухвалення судового рішення) не доведено встановленими засобами доказуваннями обставин справи.

Колегія суддів вважає, що такий висновок судді відповідає нормам процесуального права виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого 22 травня 2006 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_1 є власником Ѕ від 0,0790 га частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_2. Іншим співвласником Ѕ частини зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_2

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2004 року здійснено поділ жилого будинку АДРЕСА_1, відповідно до якого сторонам виділено у володіння по Ѕ вказаного будинку. Крім того, визначено порядок користування земельною ділянкою, що розташована за тією ж адресою, по додатковому варіанту Висновку № 6158 судової будівельно-технічної експертизи від 22 грудня 2003 року, згідно якого виділено в користування ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 424,8 кв.м., а ОСОБА_1 - земельну ділянку, площею 424,8 кв.м., земельну ділянку площею 48,5 кв.м. залишено в загальному користуванні.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 7 ст. 376 ЦК України, в разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Звертаючи до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_2 самовільно зайняла та здійснила прибудову на належній їй частині земельної ділянки, а також на частині земельної ділянки, що перебуває у загальному користуванні.

З метою доведення обґрунтованості своїх позовних вимог, ОСОБА_1 було заявлено клопотання про проведення комплексної судової земельно-технічної експертизи, на вирішення якої ставила питання щодо відповідності фактичного порядку користування земельною ділянкою та фактичним розташуванням будинків, будівель та споруд на земельній ділянці, порядку користування, визначеному згідно рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2004 року.

Згідно висновку експерта за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 5192/16-43/9931/17-43 від 30 червня 2017 року, встановлено розбіжність між площею земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка зазначена у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2004 року (898 кв.м.), та площею земельної ділянки по фактичному користуванню співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (796 кв.м.) становить 102 кв.м.

Проте визначити на теперішній час на якійчастині зазначеної земельної ділянки була збільшена площа земельної ділянки розміром 102 кв.м. та чи відноситься ця площа до земель самочинного захоплення або земельна ділянка була виділена співвласникам для користування не можливо, і доказами, поданими позивачем не підтверджено.

Зіставити фактичне розташування будинків, будівель та споруд на спірній земельній ділянці з порядком користування, визначеним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2004 року також не вбачається можливим.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона в силу ст. ст. 12, 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Проте, позивачем не подано достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач самовільно зайняла та здійснила прибудову на належній їй частині земельної ділянки, а також на частині земельної ділянки, що перебуває у загальному користуванні.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу про те, що порівнюючи схеми розподілу земельної ділянки з рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2004 року та плану фактичного порядку користування земельною ділянкою є очевидним, що площа займаної нею земельної ділянки зменшилась, а відповідача - збільшилась, що безумовно свідчить про порушення її прав є необґрунтованими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

За таких обставин суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову за недоведеністю тих обставин, на які посилалася позивач як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 5 лютого 2018 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова