Постанова

Іменем України

07 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 756/18099/13-ц

провадження № 61-244св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва»,

відповідач - ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2,

треті особи: служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, комунальне підприємство «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м. Києві,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року у складі судді Васалатія К. А. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року у складі суддів: Невідомої Т. О., Пікуль А. А., Ратнікової В. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2013 року комунальне підприємство «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м. Києві (далі - КП «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м. Києві), правонаступником якого є комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що будинок по АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва, переданий на баланс позивача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва». У вказаному будинку без правової підстави проживає ОСОБА_1 із дочкою. Відповідачі не мають належним чином оформленого ордера на вселення в кімнату АДРЕСА_1 та не були зареєстровані у ній.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив виселити відповідачів із займаного жилового приміщення без надання іншого житла.

У лютому 2014 року ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання за ним із дочкою права користування кімнатою АДРЕСА_1.

Зазначав, що він із родиною вселився до гуртожитку по АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 695від 25 вересня 2002 року, виданого житловим управлінням «Західне» дочірнього підприємства «Екос» ПАТ «ХК «Київміськбуд». Проживає у гуртожитку понад 12 років, сплачує комунальні платежі, здійснив ремонтні роботи. У 2012 році ДП «ЕКОС» АТХК «Київміськбуд» здійснювалися спроби визнати недійсним ордер № 695, при цьому у задоволенні позову було відмовлено. Таким чином, його проживання у гуртожитку є правомірним.

Справа розглядалася судами неодноразово. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року позов КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» задоволено. Виселено ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 вселився до гуртожитку не як працівник підприємства, а за домовленістю керівництва Оболонського (Мінського на той час) РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо поселення працівників МВС. Ліжко-місця йому надано на умовах тимчасового користування. Крім того, визнання права користування та видача ордерів на житлові приміщення у будинку по АДРЕСА_1 після зміни його статусу із гуртожитку на житловий будинок належало Оболонській районній в м. Києві державній адміністрації і безпосередньо пов'язане із терміном проживання мешканців, наявністю реєстрації місця проживання за вказаною адресою та знаходження на черзі квартирного обліку. Зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_1 та його дочки ОСОБА_2 ніколи не був гуртожиток, або ж будинок за вищевказаною адресою, при цьому із 08 травня 2011 року відповідач не має жодної реєстрації у населених пунктах України. Наданий відповідачем письмовий доказ, що містить назву «ордер», ні за формою, ні за змістом не відповідає спеціальному ордеру, форма якого встановлена Примірним положенням про гуртожитки у додатку до Положення, він не є належним та допустимим доказом факту видачі ОСОБА_1 спеціального ордера на право заселення у спірне житлове приміщення у гуртожитку. Відповідачем не доведено, що «ордер» № 695 від 25 вересня 2002 року було видано йому на підставі рішення адміністрації ЖУ «Західне» ДП «Екос» та його профспілкового комітету як власника даного гуртожитку.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 вселився до гуртожитку тимчасово, не як працівник підприємства. Визнання права користування та видача ордерів на житлові приміщення у будинку АДРЕСА_1 після зміни його статусу із гуртожитку на житловий будинок належало Оболонській районній в м. Києві державній адміністрації і безпосередньо пов'язане із терміном проживання мешканців, наявністю реєстрації місця проживання за вказаною адресою та знаходження на черзі квартирного обліку. Наданий ОСОБА_1 ордер ні за формою, ні за змістом не відповідає спеціальному ордеру, форма якого встановлена Примірним положенням про гуртожитки у додатку до Положення. Форма наявного у справі ордеру, підстави його видачі та сукупність інших обставин справи дають підстави не прийняти зазначений ордер у якості належного та допустимого доказу наявності у ОСОБА_1 права користування спірним житловим приміщенням. Посилання ОСОБА_1 у зустрічному позові на рішення апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2012 року, яким було відмовлено в позові ДП «ЕКОС» АТХК «Київміськбуд» до нього про визнання ордеру недійсним та виселення з жилого приміщення, є безпідставним, оскільки вказаним рішенням не встановлено фактів правомірності проживання відповідачів у кімнаті АДРЕСА_1, а зазначається про неможливість визнання недійсним в розумінні статті 59 ЖК Української РСР ордера на жиле приміщення, в той час коли ордер видавався на заняття ліжко-місць.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що у спірному жилому приміщенні гуртожитку ОСОБА_1 проживає із дочкою із 2002 року, своєчасно оплачує комунальні послуги, провів ремонт кімнати. Фактично вказані правовідносини відповідають договору найму жилої площі. Відсутність зареєстрованого місця проживання у гуртожитку сама по собі не є підставою відмови у позові про визнання права користування жилим приміщенням. Виданий ОСОБА_1 ордер відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту. Зміна статусу будинку не може бути підставою для виселення, оскільки право на користування кімнатою у гуртожитку відповідачі набули у встановленому законом порядку. Крім того, рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2012 року, яким було відмовлено в позові ДП «ЕКОС» АТХК «Київміськбуд» до ОСОБА_1 про визнання ордеру недійсним та виселення з жилого приміщення, вже вирішено спір про той самий предмет, що не може заявлятися повторно. У ОСОБА_1 та його дочки відсутнє інше житло.

18 грудня 2017 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що вселення ОСОБА_1 у гуртожиток по АДРЕСА_1 відбулося на підставі ордера № 695 від 25 вересня 2002 року, виданого житловим управлінням «Західне» дочірнього підприємства «Екос» ПАТ «ХК «Київміськбуд», у кімнату АДРЕСА_1 на три ліжко-місця. ОСОБА_1 вселився до гуртожитку за домовленістю керівництва Оболонського (Мінського на той час) РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо поселення працівників МВС.

На підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1915 від 20 жовтня 2004 року та змін до нього за розпорядженням № 2240 від 10 грудня 2004 року статус гуртожитку по АДРЕСА_1 з 01 грудня 2004 року змінено на житловий будинок для малосімейних.

Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12 вересня 2012 року № 1605 «Про безоплатне прийняття відомчого житлового фонду, службового житла, зовнішніх інженерних мереж ПАТ «ХК «Київміськбуд» до комунальної власності територіальної громади м. Києва» будинок по АДРЕСА_1 передано у комунальну власність територіальної громади м. Києва. При цьому, за додатком № 4 розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації № 524 від 09 жовтня 2012 року «Про прийняття на баланс комунальних підприємств житлово-комунального господарства Оболонського району м. Києва будинків ПАТ «ХК «Київміськбуд» вищевказаний будинок передано на баланс КП «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м. Києві, правонаступником якого є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва».

Відповідно до пункту 4 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2004 року № 2240 доручено Голосіївській, Деснянській, Оболонській, Подільській районним в м. Києві державним адміністраціям затвердити відповідні спільні рішення адміністрації та профспілкового комітету акціонерного товариства ХК «Київміськбуд» про надання житлових приміщень мешканцям будинків, зазначених в пункті 1 цього розпорядження, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на черзі квартирного обліку, та видати ордери у встановленому порядку протягом 2005 року.

За змістом статті 127 ЖК Української РСР та пункту 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Відповідно до вимог статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

У пункті 10 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

За змістом пункту 40 Примірного положення про гуртожитки сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У даній справі суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_1 вселений в гуртожиток та фактично проживав у ньому на умовах надання ліжко-місця не у зв'язку з його роботою чи навчанням, не на підставі спільного рішення адміністрації та відповідного профспілкового комітету ПАТ «ХК «Київміськбуд», тобто проживання ОСОБА_1 в гуртожитку з моменту вселення обумовлено тимчасовим характером. Правової підстави користування жилим приміщенням у гуртожитку у розумінні статей128, 129 ЖК Української РСР, пункту 10 Примірного положення про гуртожитки за ордером № 695 від 25 вересня 2002 року в ОСОБА_1 не виникло.

Разом з тим, при вирішенні справи суди обмежилися вирішенням питання, чи було проживання заявника у квартирі сумісним із положеннями законодавства, при цьому практики Європейського з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції не врахували. Зокрема, судами не встановлено баланс між інтересами ОСОБА_1 та його малолітньої дитини у збереженні житла та інтересами держави у звільненні приміщення; за доказами у справі не з'ясовано, чи не становитиме виселення надмірний тягар для родини заявника; не оцінено у сукупності з іншими доказами у справі доводи ОСОБА_1 про те, що вони із дочкою тривалий час проживали у кімнаті гуртожитку, сплачували витрати на її утримання, ремонт майна та інші обов'язкові платежі. Крім того, судами не наведено мотивів відхилення аргументів ОСОБА_1 щодо відсутності у нього та його малолітньої дитини іншого житла.

У зв'язку з викладеним, не можна погодитися із висновками судів про те, що в ОСОБА_1 з його малолітньою дочкою відсутні зв'язки із спірною кімнатою у гуртожитку як із житлом.

Допущені судами порушення процесуального закону згідно частини 3 статті 411 ЦПК України становлять підставу скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик