Єдиний унікальний номер 221/4407/16-ц Номер провадження 22-ц/775/849/2018

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року м. Бахмут

Єдиний унікальний номер 221/4407/16-ц

Номер провадження 22-ц/775/849/2018

Апеляційний суд Донецької області в складі колегії:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Глушка С.Г.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2, ОСОБА_3

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6

представник позивача ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу за позо-вом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,

- за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8

на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2018 року, резолютивну частину якого ухвалено суддею Давидовською Т.В. в м. Бахмут в приміщенні Артемівського міськрайонного суду Донецької області о 15 годині 27 хвилин, повний текст якого складено 19 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

До Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернулись позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення забор-гованості. В обґрунтування позову зазначили, що у 2013 році ОСОБА_7 взяв у борг у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 110 000 гривень та згідно розписки зобовязався повернути борг до 01 листопада 2014 року та щомісячно до погашення боргу платити 4% від суми, тобто 4 400 гривень на місяць. ОСОБА_6 виступила поручителем зазначеного договору позики, про що також власноруч написала розписку. Відповідачі свої зобовязання за до-говором позики не виконують, а тому, станом на 01 серпня 2016 року утворилась заборго-ваність, яка складається з: 110 000 гривень - сума боргу, 149 600 гривень розмір відсот-ків за договором позики, яку з урахуванням уточнення позовних вимог позивачі просили солідарно стягнути з відповідачів. Крім того, просили вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2018 року часткового задоволено позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості: стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 110 000 гривень, проценти у розмірі 149 600 гривень та витрати зі сплати судового збору в сумі 1 298 гривень.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовлено.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що наявність між сто-ронами позикових відносин підтверджується розпискою ОСОБА_7, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти в установлений розпискою строк. Невиконання ОСОБА_7 зобовязань за договором позики в сумі 110 000 гривень призвело до порушень прав позивачів. А тому суд стягнув з ОСОБА_7 на користь позивачів суму боргу 110 000 гривень, проценти в розмірі 149 600 гривень та витрати зі сплати судового збору в сумі 1 298 гривень. В задо-воленні позовних вимог про стягнення боргу з відповідачки ОСОБА_6 відмовлено за необґрунтованістю, оскільки позивачами не доведено належними та допустимими доказа-ми існування її солідарного обовязку як поручителя за зобовязаннями ОСОБА_10 згідно розписки від 1 листопада 2013 року.

На вказане рішення ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Артемівського міськрайонного Донецької області від 13 березня 2018 року в частині стягнення на користь позивачів заборгованості за договором позики в розмірі 110 000 гривень та процентів в розмірі 149 000 гривень, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність в матеріалах справи доказів отримання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від позивачів грошових коштів в сумі 110 000 гривень 1 листопада 2013 року, оскільки розписка, яка надана позивачами на підтвердження факту укладення договору позики, не містить підпису боржника а підписом в ній лише засвідчені виправлення. Таким чином доказів на підтвердження факту укладення договору позики позивачами суду не надано.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази саме передачі зазначеної суми гро-шей, що є обовязковою умовою укладення договору позики відповідно положень ст. 1046 ЦК України. В своїх поясненнях в судовому засіданні 1.06.2017 року позивачі спростували факт передачі ОСОБА_7 грошових коштів в сумі 110 000 гривень саме 1 листопада 2013 року.

Розписка надана позивачами не містить обовязкових реквізитів боргового докуме-нта, а саме не містить власноручного підпису боржника ОСОБА_7 та не містить дати та місця видачі, а тому дана розписка не є належним та допустимим доказом на підтвер-дження укладення між сторонами договору позики.

Від представника позивачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, де він просив апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення зали-шити без змін (т.2 а.с.66-73).

В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні 1 червня 2017 року надав пояснення про те, що починаючи з 2010 року він неодноразово займав грошові кошти відповідачам по справі, на підтвердження чого сторони склали бор-гові розписки.

Крім того, у відзиві зазначено що позивачка ОСОБА_3 в судовому засіданні 7 липня 2017 року надала пояснення про те, що саме 1 листопада 2013 року, крім розрахун-ків за зобовязаннями, що випливають із розписок, укладених раніше, між сторонами біло укладено новий договір позики, на підтвердження чого було складено розписку, відповід-но до якої ОСОБА_7 отримав від позивачів по справі грошові кошти в сумі 110 000 гривень. Оскільки після передачі грошей, було виявлено, що дату в розписці зазначено невірно, ОСОБА_7 власноручно вніс до розписки відповідні виправлення.

Відповідачі не надали на вимогу експертної установи зразків підпису для прове-дення почеркознавчої експертизи, яка призначалась судом першої інстанції, тим самим не скориставшись правом довести відсутність зобовязальних відносин із позивачами по справі.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду за вказаними доводами скасувати й у задоволенні позову відмовити.

Представник позивачів просив рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення з доводів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників сто-рін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апе-ляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залиши-ти без задоволення, а оскаржуване рішення необхідно залишити без змін, виходячи з на-ступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 01 листопада 2013 ро-ку ОСОБА_7 взяв у ОСОБА_2 і ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 110 000 гри-вень, які зобовязався повернути до 01 листопада 2014 року та сплачувати 4% щомісячно від позиченої суми за користування грошима, що складає 4400 грн.

Також в розписці ОСОБА_7 зазначив, що при невиконанні умов договору пого-джується, що сума буде під виплатою процентів до повного погашення навіть за умови звернення до суду.

Розписка містить виправлення, а саме: у 5 строчці закреслено «октября» та записа-но «ноября», у 6 строчці закреслено «2012 года» та записано «тринадцатого», у 6 строчці закреслено «октября» та записано «ноября», у 6 строчці цифру «2013» виправлено на «2014» та дописано зверху слово «четырнадцатого». Крім того наприкінці тексту вказано-го документу виконано дописку, який починається і закінчується словами «Я, ОСОБА_11... - 01 ноября 2013г.» - «Исправленно собственноручно», «підпис», «1 ноября 2013г.» (т.1 а.с. 4).

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 листопада 2017 року було призначено у справі судову почеркознавчу експертизу (т. 1 а.с.217).

Позивачем зазначена ухвала суду в частині надання оригіналу розписки та оплати вартості експертизи виконана, проте відповідачі на вимогу експерта додаткові документи та матеріали, зокрема, зразки підписів та почерку, не надали.

Відповідно до повідомлення №334 від 13 лютого 2018 року Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз, вирішити питання з почеркознавчої експертизи при відсутності зразків почерку та підпису досліджуваних осіб заявлених у клопотанні не виявляється можливим, оскільки експерту при проведенні експертизи немає з чим порів-нювати спірні підписи та рукописні тексти (т. 1 а.с.241-242).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визна-чені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визна-чених родовими ознаками.

У ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій фор-мі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір не-оподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юриди-чна особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути пози-кодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознака-ми, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йо-му позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що між сторонами справи було укладено договір позики 1 листопада 2013 року, умови якого позичальник ОСОБА_7 не виконав та взяті в борг кошти в установлений в борговій розписці строк не повернув, що є підставою для стягнення заборгованості за цим правочином.

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що розписка, на підставі якої позивачі просять стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів, тобто відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Відповідач договір позики не оспорював, не визнавав його недійсним чи удаваним правочином, що має на меті приховати інший правочин.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів отри-мання 1 листопада 2013 року ОСОБА_7 грошових коштів в сумі 110 000 гривень, що в своїх поясненнях в судовому засіданні суду першої інстанції позивачі спростували факт передачі ОСОБА_7 грошових коштів в сумі 110 000 гривень спростовано висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, згідно яких письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачами не надано доказів на підт-вердження факту укладення договору позики, оскільки розписка не містить дати видачі та підпису боржника, а підписом в ній лише засвідчені виправлення, є неспроможними, оскільки не узгоджуються з матеріалами справи та з розпискою про отримання грошових коштів від 1 листопада 2013 року, яка засвідчена підписом ОСОБА_7

Доводи апеляційної скарги про те, що 1 листопада 2013 року ОСОБА_7 не укла-дав спірного договору позики є необґрунтованими, оскільки відповідач всупереч встанов-леному ч. 1 ст. 81 ЦК України обов'язку доказування цю обставину не довів.

Крім того, відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не виконав вимогу експерта про надання зразків підпису та почерку для проведення судової почерко-знавчої експертизи для доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та прийняті з до-триманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд Донецької області, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бу-ти оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: Новікова Г.В.

ОСОБА_12