РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2018 року Київський районний суд м.Харкова в складі:
головуючого судді Зуб Г.А.,
за участю секретаря Шаповал Є.Б.,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними , -
Представник позивача ОСОБА_4 надав до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити, та у звязку з неявкою відповідачів ухвалити заочне рішення.
Відповідач ОСОБА_3 надав до суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечував, та просив розглянути справу без його участі, та зазначив, що оскаржувані договори не були направлені на настання реальних правових наслідків, та є фіктивними.
Відповідач ОСОБА_2 та/або його представник в судове засідання не зявились, повідомлялись в установленому законом порядку.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою представника позивача та за наявними в справі доказами.
В судовому засіданні встановлено, що 08.06.2012 року між відповідачами були укладені договори купівлі-продажу, які посвідчені ПН ХМНО ОСОБА_5, та зареєстр. в реєстрі за №1051, та №1054, відповідно до яких ОСОБА_2 були придбані нежитлові приміщення в будинку 118 по вул. Сумській в м. Харкові, а саме: нежитлові приміщення підвалу №11, 13-16, 16а, 22, 24, 33, 33а, 36-38 частина приміщення №23, площею 20,0 кв.м. в літ. «А-5», загальною площею 191,7 кв.м. та приміщення №17, 17а, 18, 18а, 20, 21, частину приміщення №23 площею 44,4 кв.м. в літ. «А-5» загальною площею 83,3 кв.м. Проте, при укладенні договорів купівлі-продажу не була їх здійснена державна реєстрація.
У забезпечення виконання зобовязання за договором позики від 20.02.2011 року, між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 в той же день було укладено договір іпотеки, відповідно до якого передав в іпотеку зазначені нежитлові приміщення. Вказаний договір було укладено в простій письмовій формі.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.11.2015 року, яке набуло чинності, було визнано дійсним договір іпотеки від 20.02.2011 року укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, було звернено стягнення на вищезазначені спірні нежитлові приміщення шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_1

Підставою звернення позивача до суду стало те, що позивач вважає зазначені договори купівлі-продажу від 08.06.2012 року є фіктивними, оскільки вони не створюють правових наслідків, та після їх укладання відповідач ОСОБА_3 продовжував користуватись вказаними приміщення, укладаючи відповідні правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З огляду на вказане та враховуючи, що оскаржувані договори купівлі-продажу були укладені між відповідачами 08.06.2012 року, а 01.02.2012 року та 26.09.2013 року відповідачем ОСОБА_3 укладались договори щодо утримання вказаного майна, та сам відповідач ОСОБА_3 визнає, що вказані договори купівлі-продажу є фіктивними, оскільки не були направлені на настання реальних правових наслідків, та відповідач станом на 21.11.2017 року право власності на спірне майно за собою не зареєстрував, так як реєстрація права власності на спірні нежитлові приміщення свідчила б про реальність настання правових наслідків правочинів. А тому, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі

На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі по 320,00 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 08 червня 2012 року, який укладений між ОСОБА_3, та ОСОБА_2 щодо купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу №11, 13-16, 16а, 22, 24, 33, 33а, 36-38, частину приміщення №23 площею 20,0 кв.м. в літ. «А-5», загальною площею 191,7 кв.м.,

що розташовані за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Сумська, буд. 118, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстровано в реєстрі за №1051.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 08 червня 2012 року, який укладений між ОСОБА_3, та ОСОБА_2 щодо купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу № 17, 17а, 18, 18а, 20, 21, частину приміщення №23 площею 44,4 кв.м. в літ. «А-5», загальною площею 83,3 кв.м., що розташовані за адресою: Харківська область, м. Харків, вул. Сумська, буд. 118, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстровано в реєстрі за №1054.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, на користь ОСОБА_1 судовий збір по 320 грн. 00 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 19 червня 2018 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ