Справа №461/3386/18
Провадження № 2-о/461/33/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судових засідань Пелех О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_2 (місце проживання за адресою: АДРЕСА_3), заінтересована особа Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради (місцезнаходження за адресою: 79040, м. Львів, вул. Городоцька, 299) про встановлення факту, що має юридичне значення -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт належності, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянину ФРН свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 18.12.1996 р., яке зареєстроване Львівським міжміським бюро техінвентаризації за № НОМЕР_4 та договору купівлі-продажу, посвідченого 01.06.2006 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В., зареєстрованого за № 2046, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що у вищевказаних правовстановлюючих документах допущено граматичну помилку при написанні його по батькові. У свідоцтві про право власності зазначено «ОСОБА_2», у договорі купівлі-продажу - «ОСОБА_2», замість «ОСОБА_4». Вказує, що на час видачі свідоцтва про право власності він був громадянином України та володів паспортом громадянина України серії НОМЕР_2, виданого Франківським РВ УМВС України у Львівській області 07.08.1996 р., в якому зазначено прізвище, ім'я та по батькові «ОСОБА_2». З 21.09.2017 р. єдиним документом, який засвідчує особу заявника на території України та дає право на постійне проживання є посвідка на постійне проживання НОМЕР_6, в якій зазначено лише прізвище та ім'я - ОСОБА_2, як і в паспорті громадянина ФРН. Просить заяву задоволити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами окремого провадження, судове засідання призначено на 10:30 год. 12 червня 2018 року.

В судове засідання заявник не з'явився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що заяву підтримує та просить задоволити.

Представник Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Львівської міської ради у судове засідання не з'явився, однак через канцелярію суду від представника заінтересованої особи надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, при вирішення питання щодо задоволення заяви покладається на розсуд суду.

З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задоволити, з наступних підстав.

У відповідності до п.6 ч.1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

В абз.2 п.12 постанови від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Пленум Верховного Суду України надав роз'яснення про те, що на підставі п.6 ст. 273 Цивільного процесуального кодексу України суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу.

Судом встановлено, що у паспорті громадянина України серії НОМЕР_2, виданому Франківським РВ УМВС України у Львівській області 07.08.1996 р., зазначено, що його володільцем є ОСОБА_2 /а.с.7/.

При цьому у картці фізичної особи - платника податків №к89/448922, виданій 26.09.2000 р. Державною податковою інспекцією у Личаківському районі м. Львова вказано прізвище, ім'я та по батькові «ОСОБА_4».

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_3, виданого 19.08.1948 р. Міським ЗАГС м. Брест, прізвище, ім'я та по батькові заявника вказано - «ОСОБА_5» (російською мовою) /а.с. 6/.

У свідоцтві про право власності на квартиру від 18.12.1996 р., яке зареєстроване Львівським міжміським бюро техінвентаризації за № НОМЕР_4, вказано, що одним із власників квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 /а.с. 11/.

Судом встановлено, що 12 грудня 2004 року заявник отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_5, яка видана ВПРФО УМВСУ у Львівській області. У посвідці вказано прізвище, ім'я та по батькові «ОСОБА_4» /а.с. 8/.

У заяві ОСОБА_2, яка мітисться в архівній справі за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, прізвище, ім'я та по батькові заявника вказано - «ОСОБА_2».

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 01.06.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В., зареєстрованого за № 2046 вказано, що покупцем квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 /а.с.12, 13/.

З 21.09.2017 року єдиним документом, який засвідчує особу заявника на території України та дає право на постійне проживання є посвідка на постійне проживання НОМЕР_6, в якій зазначено лише прізвище та ім'я - ОСОБА_2 /а.с. 5, 9/.

Таким чином, у різних документах по батькові заявника зазначено по різному: у свідоцтві про право власності як «ОСОБА_2», у свідоцтві про народження «ОСОБА_5» (російською мовою), у картці фізичної особи - платника податків - «ОСОБА_4», у договорі купівлі-продажу «ОСОБА_2», а у посвідці на тимчасове проживанні від 21 вересня 2017 року вказано лише прізвище та ім'я - ОСОБА_2.

Як вбачається з матеріалів справи, державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №25531833 від 23.10.2015 року щодо квартири АДРЕСА_1, оскільки документи, подані для проведення державної реєстрації не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують /а.с.10/.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 386 ЦК України закріплено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав, яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника.

Таким чином, розбіжності у написанні по батькові заявника в різних документах, ускладнюють, а інколи унеможливлюють належну ідентифікацію особи та створюють сумніви у належності їй правовстановлюючих документів і прав, які вони посвідчуть, зокрема створюють перешкоди заявнику у реалізації його прав як власника розпоряджається своїм майном на власний розсуд, суперечать принципу непорушності права приватної власності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що заяву необхідно задоволити, встановивши факт належності ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого 18 грудня 1996 року Львівським науково-дослідним радіотехнічним інститутом, зареєстрованого Львівським міжміським бюро техінвентаризації за № НОМЕР_4, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, а також договору купівлі-продажу, посвідченого 01 червня 2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В., зареєстрованого за № 2046, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що рішення про встановлення факту належності документа не замінює собою правовстановлюючого документа та не є посвідченням прав, які надає такий документ.

Згідно ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Керуючись ст.ст. 5, 10, 13, 247, 259, 263-265, 294, 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

заяву задоволити.

Встановити факт належності ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання за адресою: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1) свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого 18 грудня 1996 року Львівським науково-дослідним радіотехнічним інститутом, зареєстрованого Львівським міжміським бюро техінвентаризації за № НОМЕР_4, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Встановити факт належності ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання за адресою: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1) договору купівлі-продажу, посвідченого 01 червня 2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В., зареєстрованого за № 2046, предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів, з дня його проголошення (складення). Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду . Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення складено 27 червня 2018 року.

Суддя Зубачик Н.Б.