Провадження № 22-ц/780/1558/18 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 42 26.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 квітня 2018 року Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

при секретарі: Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що він є власником ? частини квартири АДРЕСА_1, інші ? частини квартири належать відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі розпорядження начальника комунального підприємства Білоцерківської міської ради Служби з приватизації державного житлового фонду від 13.10.2011 року №1-2-20. Квартира складається з 3-ох ізольованих житлових кімнат площею 10,6 кв.м., 17,3 кв.м. та 17,4 кв.м., кухні, ванної, туалету, коридору, вбудованої шафи, балкону, житловою площею 45,3 кв.м., загальною площею 61,8 кв.м.

Оскільки між сторонами виникають непорозуміння з приводу користування квартирою, позивач просив суд встановити такий порядок користування нею, за яким виділити йому в користування кімнату площею 10,6 кв.м., а в користування відповідачів кімнати площею 17,3 кв.м. та 17,4 кв.м., оскільки такий порядок користування найбільш відповідає часткам сторін у праві власності. Місця загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор, позивач просив залишити в спільному користуванні сторін. Також позивач просив зобов'язати КП БМР ЖЕК 7 розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру, відповідно до встановленого порядку користування квартирою та стягнути з відповідачів суму сплаченого ним судового збору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених в ній підстав.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає, що вбачається з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, по ? частині кожен, на підставі розпорядження начальника комунального підприємства Білоцерківської міської ради Служби з приватизації державного житлового фонду від 13.10.2011 року №1-2-20 (а.с.11).

Вищевказана квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 61,80 кв.м., житлову площу 45,30 кв.м. та складається з трьох ізольованих кімнат площею 10,6 кв.м., 17,3 кв.м. та 17,4 кв.м., кухні площею 5,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,0 кв.м., вбиральні площею 0,9 кв.м., коридору площею 8,3 кв.м., вбудованої шафи, балкону площею 0,8 кв.м. (а.с.10).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з неможливості встановлення порядку користування спірною квартирою, оскільки це призведе до суттєвого погіршення житлових умов відповідачів.

Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються майном, відповідної матеріальної компенсації. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року №15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З матеріалів справи вбачається, що частка позивача та кожного із відповідачів у праві власності на житлові приміщення квартири складає 11,3 кв.м. (45,3 : 4), тобто виділення позивачу у користування кімнати площею 10,6 кв.м., що є меншим від його ідеальної частки у праві власності, жодним чином не порушує права відповідачів, у користування яких виділяються кімнати площею 17,3 та 17,4 кв.м., оскільки не зменшує їх ідеальні частки у праві власності, та відповідає положенням цивільного законодавства, яке гарантує співвласнику у спільній частковій власності право на надання йому у користування приміщень, що відповідають його частці у спільній власності.

Враховуючи викладене, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та встановлення порядку користування спірною квартирою не відповідає обставинам справи та спростовується її матеріалами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що рішення в частині встановлення порядку користування квартирою ухвалене судом з неправильним застосуванням норм матеріального права і висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову в частині встановлення порядку користування квартирою згідно вимог п.п.2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України. При цьому вимога позивача про зобов'язання КП БМР ЖЕК 7 розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про встановлення порядку користування квартирою саме по собі є підставою для здійснення відповідних дій житловими органами. Крім того,КП БМР ЖЕК 7 участі в розгляді справи не приймало, що унеможливлює вирішення відносно нього будь-яких позовних вимог ОСОБА_2

Оскільки позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню, згідно вимог ст.141 ЦПК України понесені ним по справі судові витрати у вигляді судового збору на суму 1 600 грн. підлягають стягненню на його користь з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_3 в рівних частинах, по 800 грн. з кожної.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши в користування ОСОБА_2 кімнату площею 10,6 кв.м., в користування ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнати площею 17,3 кв.м. та 17,4 кв.м.

Місця загального користування - коридор, кухню, вбиральню та ванну кімнату залишити в спільному користуванні сторін.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 понесені ним по справі судові витрати на суму 1 600 грн. 00 коп., по 800 грн. 00 коп. з кожної.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: