Постанова

Іменем України

3 травня 2018 року

м. Київ

справа № 314/3916/15-ц

провадження № 61-10395св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представник позивача - ОСОБА_4;

відповідач - ОСОБА_5;

представник відповідача - ОСОБА_6;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 5 вересня 2017 року у складі судді Капітонова Є. М. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Кухаря С. В., Трофимової Д. А.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 29 березня 1999 року вони з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_1, 3/4 частки якого належали матері відповідача - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, та 1/4 частки належала ОСОБА_5 Починаючи з 2 вересня 2003 року вона зареєстрована за вказаною адресою. Спільних дітей не мають, разом з ними проживала її дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 24 жовтня 2004 року також зареєстрована за вказаною адресою.

5 червня 2010 року вони із відповідачем уклали шлюб, який 5 листопада 2015 року на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області було розірвано.

Зазначала, що за час перебування у фактичних шлюбних відносинах та у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти вони з відповідачем 25 березня 2005 року придбали нежитлову будівлю магазину по АДРЕСА_2, яка зареєстрована на ім'я відповідача, а 11 вересня 2007 року згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, ОСОБА_5, як фізичною особою - підприємцем була придбана земельна ділянка під зазначену будівлю магазину, площею 0,211 га.

Протягом 2002-2009 років вони за сімейні кошти спільними зусиллями здійснювали ремонт та поліпшення всього житлового будинку АДРЕСА_1. Всі будівельні роботи по реконструкції будинку, його капітального поліпшення, будівництва господарських будівель на подвір'ї, вартість яких вона оцінює у 250 тис. грн, проводилися без відповідного документа, і є самочинним будівництвом.

За час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та перебування у шлюбі ними також було придбано: автомобіль ГАЗ 2705-415, номерний знак НОМЕР_1; вантажний фургон ізотермічний ТАТА, номерний знак НОМЕР_5; вантажний рефрижератор VOLVO модель FH12, номерний знак НОМЕР_2; причіп фургон Е SHMITZ номерний знак НОМЕР_3 та інші побутові прилади.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд: встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з 29 березня 1999 року по 5 червня 2010 року; визнати вказані вище: нежитлову будівлю магазину, земельну ділянку, транспортні засоби, причіп, а також будівельні матеріали, які були використані при реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1, його капітального поліпшення, будівництва господарських будівель на подвір'ї, спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5

Поділити майно подружжя та виділити їй у власність: нежитлову будівлю магазину - літера А з прибудовою А-1 по АДРЕСА_2, а також земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_6, площею 0,0211 га, для функціонування магазину;

телевізор «LG М2232Б» вартістю 5 тис. грн. Усього майна на загальну суму 548 665 грн 32 коп.

Виділити у власність ОСОБА_5: автомобіль ГАЗ 2705-415, номерний знак НОМЕР_1; вантажний фургон ізотермічний ТАТА, номерний знак НОМЕР_5; вантажний рефрижератор VOLVO модель FH12, номерний знак НОМЕР_2; причіп фургон Е SHMITZ номерний знак НОМЕР_3; телевізор «LG CT-25Q20RQ», музичний центр «Thomson CS550», пральну машину «LG WD10405NDK», холодильник «Samsung RS20RPS», ноутбук HP, телевізор «LG M2232D», пилосос «Philips FC8764», кріплення до телевізора «LCD338 itech» мікрохвильову піч «Panasonic NN GD 576 MZPE», газову піч «Electrolux», бойлер «Горєньє», кухонний комбайн «Kenwood», м'які меблі (диван і два крісла), електром'ясорубку, котел газовий настінний. Усього майна на загальну суму 1 071 222 грн 50 коп.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 5 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 1 січня 2004 року по 5 червня 2010 року без реєстрації шлюбу. Визнано спільною сумісною власністю подружжя майно та визнано право спільної часткової власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на 1/2 частку за кожним на: нежитлову будівлю магазину -

літера А з прибудовою А1, земельну ділянку, площею 0,0211 га, для функціонування магазину, кадастровий номер НОМЕР_6, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2; автомобіль ГАЗ 2705-415, номерний знак НОМЕР_1; вантажний фургон ізотермічний ТАТА, модель LPT 613-58, номерний знак НОМЕР_4; вантажний рефрижератор VOLVO, модель FH12, обладнаний навантажувальним-розвантажувальним пристроєм, номерний знак НОМЕР_2; причіп фургон Е SHMITZ, модель К 018, номерний знак НОМЕР_3.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя майно та поділено майно: ОСОБА_3 виділено у власність: телевізор «LG CT-25Q20RQ», музичний центр «Thomson CS550», пральну машину «LG WD10405NDK», холодильник «Samsung RS20RPS», ноутбук HP, телевізор «LG M2232D», пилосос «Philips FC8764», кріплення до плоского телевізора «LCD338 itech»;

ОСОБА_5 виділено у власність: мікрохвильову піч «Panasonic NN GD 576 MZPE», газову піч «Electrolux», бойлер «Горєньє», кухонний комбайн «Kenwood», м'які меблі (диван і два крісла), електром'ясорубку, котел газовий настінний.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму витрат на будівельні матеріали, які були використані при будівництві господарських будівель та споруд житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 125 тис. грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що частина майна була набута сторонами за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а частина у шлюбі, відтак, у силу статті 60, частини першої статті 70, частини першої статті 74 СК України, спірне майно належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу в рівних частинах. Також, у силу частини третьої статті 358 ЦК України відповідач має компенсувати позивачу половину вартості витрат на будівельні матеріали, які були використані при будівництві господарських будівель та споруд житлового будинку. Крім того, судом зазначено, що сторони не дійшли згоди щодо виділення у власність одному з них конкретного майна, а також розміру компенсації на користь іншого за втрачену частку у праві спільної сумісної власності, така компенсація на депозитний рахунок суду не вносилась.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що магазин, земельна ділянка для обслуговування магазину, транспортні засоби та причіп придбані за час проживання сторонами однією сім'єю та перебування у шлюбі, використовувались в інтересах сім'ї, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу в рівних частинах.

У касаційних скаргах, поданих у лютому 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у позові; ОСОБА_3 просить скасувати судове рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині визнання факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділу побутової техніки та меблів, в іншій частині ухвалити нове рішення, яким виділити їй у власність нежитлову будівлю магазину та земельну ділянку, на якій він розташований.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суди безпідставно встановили факт його проживання із позивачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 5 червня 2010 року, так як у справі нема жодного письмового доказу чи достовірної інформації, що у зазначений період він та ОСОБА_3 жили разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали взаємні обов'язки. При цьому суди безпідставно відхилили показання його близьких родичів через їх зацікавленість, а показання близьких родичів позивачки прийняли.

Зазначав, що у 1999 році позивачка разом з дочкою поселилась у будинку його матері як наймач житлового приміщення, вона не мала роботи і він, як приватний підприємець, що займався торгівлею овочами і фруктами, забезпечував періодично її роботою, за що сплачував їй заробітну плату.

Також зазначав, що при вирішенні питання про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, суди не врахували, що він з 20 квітня 1999 року зареєстрований приватним підприємцем і здійснює підприємницьку діяльність, зокрема торгівлю овочами та фруктами. У березні 2005 року він придбав нежитлову будівлю магазину, в якому здійснює підприємницьку діяльність. Визнаючи зазначену будівлю магазину спільною сумісною власністю подружжя, суди не врахували положення частини шостої статті 376 ЦК України, оскільки спірна будівля магазину реконструйована шляхом перебудови та добудови, а тому є самочинним будівництвом і не може бути предметом поділу.

Посилався на те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 його матері, ОСОБА_9, відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1. Спадкоємцями є він, та його сестри: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Отже, суди у порушення частини п'ятої статті 1268 ЦК України передали йому спадкове майно на суму 250 тис. грн, стягнувши з нього компенсацію на користь позивачки у розмірі 125 тис. грн. При цьому суди не врахували положення частини шостої статті 376 ЦК України, оскільки проведена реконструкція житлового будинку є самочинним будівництвом.

Крім того, посилався на те, що автомобіль ГАЗ 2705-415, номерний знак НОМЕР_1, та автомобіль ТАТА, номерний знак НОМЕР_5, він придбав за кредитні кошти та передав їх у заставу до повного погашення кредиту, погашення кредиту здійснював самостійно.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що будівля магазину та земельна ділянка не можуть бути виділені їй у власність, так як сторони не дійшли згоди з приводу виділення у власність одному з них конкретного майна, а також розміру компенсації на користь іншого за втрачену частку у праві спільної сумісної власності, така компенсація не вносилась на депозитний рахунок суду, а, отже, спірне майно підлягає поділу в рівних частинах з визначенням ідеальних часток.

Вважала, що суди неправильно застосували положення статті 69 СК України та визначили ідеальні частки у спільному майні подружжя, не вирішивши при цьому спір, який виник між сторонами.

Відзиви на касаційні скарги не надійшли.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд у порушення вимог статті 382 ЦПК України доводів ОСОБА_5 щодо недоведеності факту проживання з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу взагалі не дослідив, оцінки рішенню суду в цій частині не дав, не перевірив доводів відповідача та наданих ним доказів про те, що у 1999 році позивач разом з дочкою поселилась у будинку його матері по АДРЕСА_1 як наймач житлового приміщення, між ними існували трудові відносини, як і підстав безмотивного відхилення судом першої інстанції показань родичів ОСОБА_5 та прийняття як достовірних таких же показань родичів позивачки при доведенні факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що є порушенням статі 212 ЦПК України 2004 року щодо оцінки доказів.

Судом встановлено, що 5 червня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, який 5 листопада 2015 року на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області було розірвано.

Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Згідно з договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 28 березня 2005 року ОСОБА_5 придбав нежитлову будівлю магазину по АДРЕСА_2.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2007 року ОСОБА_5, як фізичною особою-підприємцем, було придбано земельну ділянку по АДРЕСА_2, площею 0,0211 га, кадастровий номер НОМЕР_6, для функціонування магазину.

За змістом частин першої та другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене (частина шоста статті 376 ЦК України).

Крім того, вирішуючи спір в частині поділу будівлі магазину, апеляційний суд не врахував доводів ОСОБА_12 про те, що він з квітня 1999 року є приватним підприємцем, спірна будівля магазину, яка використовується ним для здійснення підприємницької діяльності, була реконструйована, є самочинним будівництвом, про що зазначено у судовій оціночно-будівельній експертизі від 12 липня 2016 року № 5-16, а тому у силу статті 376 ЦК України зазначена будівля магазину не має статусу об'єкта права власності і не підлягає поділу.

Крім того, зазначав, що магазин куплений ним для підприємницької діяльності, яку він здійснював і здійснює дотепер, купив за особисті кошти, отримані від підприємницької діяльності.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

При цьому майном користується приватний підприємець, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-79цс13.

Також у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

У зв'язку з наведеним у разі доведення, що спірний магазин набуто підприємцем за час шлюбу і за спільні кошти, якщо він використовується ОСОБА_5 у підприємницькій діяльності, то він поділу не підлягає, проте зазначене майно враховується при поділі іншого майна.

Відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судами встановлено, що за час спільного проживання без реєстрації шлюбу та перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали у житловому будинку АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_5 (1/4 частина) та його матері - ОСОБА_9 (3/4 частини).

Погоджуючись з доводами ОСОБА_3 про те, що реконструкцію вказаного житлового будинку було здійснено за спільні кошти та спільними зусиллями за час спільного проживання та перебування у шлюбі із ОСОБА_5, апеляційний суд не врахував, що зазначений житловий будинок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері відповідача, ОСОБА_9, перейшов у спадщину її спадкоємцям: ОСОБА_5 та його сестрам, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Таким чином, суд, порушуючи права інших спадкоємців, передав у власність ОСОБА_5 спадкове майно на суму 250 тис. грн, стягнувши з нього половину вартості самочинного будівництва на користь позивачки. При цьому, апеляційний суд не врахував, що відповідних належних та допустимих доказів згідно вимог статей 57 - 59 ЦПК України 2004 року вартості здійснених будівельних робіт позивачкою надано не було.

Крім того, при вирішенні питання про стягнення грошової компенсації за проведені будівельні роботи по реконструкції житлового будинку, апеляційний суд не врахував положення частин другої та шостої статті 376 ЦК України про те, що право на відшкодування витрат на будівництво у позивачки може виникнути після визнання права власності на нерухоме майно за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Судом також встановлено, що за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було придбано за спільні гроші та спільними зусиллями: автомобіль ГАЗ 2705-415, номерний знак НОМЕР_1; вантажний фургон ізотермічний ТАТА, номерний знак НОМЕР_5; вантажний рефрижератор VOLVO модель FH12, номерний знак НОМЕР_2; причіп фургон Е SHMITZ номерний знак НОМЕР_3 та інші побутові товари (меблі, побутові прилади).

Вирішуючи питання про поділ придбаного подружжям майна, а саме автомобілів ГАЗ 2705-415, номерний знак НОМЕР_1, та автомобіль ТАТА, номерний знак НОМЕР_5, апеляційний суд не врахував, що зазначені транспортні засоби були придбані за кредитні кошти та передані у заставу до повного погашення кредиту, а при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї; не перевірив доводів відповідача про те, що погашення кредиту він здійснював самостійно за кошти, отримані від підприємницької діяльності.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержані за рахунок останніх автомобілі, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Для правильного вирішення справи необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились відповідачем його особисті кошти в рахунок погашення кредитних зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.

Крім того, вирішуючи питання поділу іншого придбаного подружжям майна (побутових приладів та меблів), апеляційний суд не звернув уваги, що визначена позивачкою вартість цього майна не відповідає вартості, зазначеній у чеках (а.с. 147, 148 т. 1), а оцінка на час розгляду справи не проводилась.

Таким чином апеляційний суд на викладене уваги не звернув та у порушення вимог статті 382 ЦПК України зазначені вище вимоги закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк