Справа № 200/9564/16-ц
Провадження № 2/200/1022/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" березня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Санжаровської Я.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Вищевказана цивільна справа з 30.06.2016 року перебувала в провадженні судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О.

Згідно повторного автоматичного розподілу справ між суддями від 24.01.2017 року зазначену цивільну справу передано до розгляду судді Женеску Е.В.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 25 січня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В обґрунтування позову позивач вказав, що 07 вересня 2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», найменування якого в подальшому було змінено на ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-300/982/2005. Дане кредитне зобов'язання було забезпечено договором іпотеки № PSL-300/957/2005 від 07.09.2005 року та договором поруки № SR-300-708-2005 від 07.09.2005 року. Позивач зазначає, що до грудня 2014 року вона сумлінно виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, та не маючи спеціальних знань, не мала можливості перевірити правильність банківських нарахувань. У 2015 році, ознайомившись більш детально з умовами кредитного договору та звернувшись за консультацією до відповідних фахівців, вона усвідомила, що банком вчиняються відносно неї недобросовісні дії, внаслідок чого позивач здійснює суттєві необгрунтовані переплати. Вказує, що в кредитному договорі відсутня інформація стосовно валюти, в якій було видано готівку, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана). В договорі відсутній розрахунок сукупної і реальної вартості кредиту та абсолютного значення подорожчання кредиту, перелік, розмір і базу всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговуванням кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів та користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших особі), що суперечить вимогам п.п. 3.1., 3.2., 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. В договорі також відсутній графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом. Позивач вважає, що банк фактично ввів його в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному кредитним договором.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати порушеним право позивача як споживача фінансових послуг банку. Визнати недійсним кредитний договір № ML-300/982/2005 від 07 вересня 2005 року, який укладений між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1, в зв'язку з його укладенням під впливом обману з боку банку.

Відповідач 14.07.2016 року надав заперечення на позовну заяву, в яких вказав, що сторони досягли згоди за всіма істотними умовами договору, що підтверджується їх підписами на договорі. Крім того, позивачка на протязі тривалого часу сплачувала за кредитним зобов'язаннями, чим висловлювала свою цілковиту згоду з усіма умовами кредитного договору. Просить у задоволенні позову відмовити.

Крім того, відповідач також надав заяву про застосування строку позовної давності, де зазначив, що оспорюваний кредитний договір було укладено 07.09.20015 року, отже трирічний строк позовної давності сплив 07.09.2008 року.

Ухвалою суду від 30 січня 2018 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено відповідачу строк до 09 лютого 2018 року для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач не надав суду заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено наступне.

07 вересня 2005 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-300|982|2005.

Згідно з п.1 зазначеного договору, банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах:

-Розмір кредиту, валюта кредиту - 20000,00 доларів США;

-Цільове використання кредиту - купівля нерухомого майна;

-Дата остаточного повернення кредиту - 07.09.2025 року.

Відповідно до п.3 кредитного договору, для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яку сторони визначили як фіксований відсоток + FIDR. Згідно з зазначеним пунктом, фіксований відсоток становить 6.50% річних, є незмінним на весь строк дії кредитного договору. FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. З метою застосування FIDR при виконанні сторонами умов цього договору, ставка FIDR буде визначатись відповідно до стандартних тарифів банку, інформація щодо яких розміщується в приміщенні банку (як в головній конторі, так і в філіях банку) на інформативних стендах.

Згідно зі Статутом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», затвердженим рішенням акціонера № 73 від 09.09.2016 року, ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», яке в свою чергу є правонаступником усіх прав та обов'язків Акціонерного комерційного банку «Райффайзенбанк Україна».

Як видно зі змісту кредитного договору, він складається з двох частин - Частина №1 «Базові умови кредитування, визначення термінів» та Частина №2, які нероздільно пов'язані між собою та складають єдиний документ.

Позивач отримав кредитні кошти, у розмірі, вказаному в договорі, що підтверджується валютним меморіальним ордером № 75 від 07.09.2005 року.

У силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. ( ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. ( ст. 204 ЦК України).

За змістом положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є наступні: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Вимоги до форми і порядку укладення кредитного договору передбачено у ст. 1055 ЦК України, ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Кредитний договір укладається між позичальником і кредитодавцем в письмовій формі і визначає взаємні зобов'язання стосовно суми кредиту, терміну його повернення, розміру та порядку сплати відсотків і не може змінюватися в односторонньому порядку.

До умов кредитного договору належать: об'єкти кредитування; розмір кредиту; умови його надання та погашення; процентні ставки за користування кредитом та порядок сплати процентів; умови здійснення банківського контролю за використанням коштів; способи забезпечення виконання зобов'язань клієнтом; перелік розрахунків та відомостей, необхідних для кредитування, строк їх надання клієнту; майнова відповідальність за порушення умов договору тощо.

Як з'ясовано судом, оспорюваний кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору.

Посилання позивачки на те, що в кредитному договорі відсутня інформація стосовно валюти, в якій було видано готівку, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана), не відповідають дійсності, оскільки вказана інформація в договорі наявна.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Договір, укладений під впливом омани, є оспорюваним правочином, і тягар доказування у даній категорії справ щодо доведеності наявності омани на момент вчинення правочину покладається на сторону позивача.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, доводиться позивачем, як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, їй необхідно довести: по-перше, факти (обставини), що не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їхня наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Протягом дії кредитного договору позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої до підписання редакції кредитного договору, за роз'ясненням положень, які були йому не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору

Аналізуючи укладений сторонами кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені цим договором, суд встановив, що при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у іноземній валюті для придбання об'єкту нерухомого майна, отримав кредитні кошти та виконував умови договору в частині погашення заборгованості, про що стверджує сам позивач у позовній заяві та не заперечує відповідач.

Суд не бере до уваги посилання позивача на положення ст.ст.11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач послався на вказаний Закон України в редакції, яка діє на даний час. На дату укладення оспорюваного договору, тобто на 07.09.2005 року, Закон України «Про захист прав споживачів» діяв в іншій редакції, яка не передбачала, зокрема, повідомлення кредитодавцем споживача у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту про кредитні умови, в тому числі орієнтовну сукупну вартість кредиту, тип відсоткової ставки, наявні форми кредитування, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на день укладення кредитного договору, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Вивчивши наявні у справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що відповідач не надав йому перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про фінансову послугу.

Суд також не бере до уваги посилання позивача на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки вказані Правила були прийняті та затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007р. № 168, тобто після укладення кредитного договору від 07.09.2005 року.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

За таких обставин, позивачем належними та допустимими доказами не було доведено факт вчинення правочину, яким є укладення кредитного договору, під впливом обману зі сторони відповідача. Навпаки, очевидною є реальність намірів сторін, при укладенні кредитного договору на настання відповідних правових наслідків, адже з боку банку кредитні кошти були надані позивачеві в повному обсязі, а позивач в свою чергу, здійснював погашення суми заборгованості за кредитом та за відсотками, що свідчить про усвідомлення позивачем наслідків укладення договору кредиту та необхідності його повернення у встановлені графіком строки.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в зв'язку з їх необґрунтованістю.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне.

Загальні правила про позовну давність передбачені ЦК України.

Зокрема, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, суд погоджується з твердженням відповідача, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення з зазначеним позовом до суду, оскільки спірний кредитний договір укладено між сторонами 07.09.2005 року, а ОСОБА_1 звернулась з позовом про визнання названого договору недійсним лише 30.05.2016 року. Твердження позивачки у позові про те, що вона усвідомила, що відносно неї банком вчиняються недобросовісні дії, лише в 2015 році після детального ознайомлення з умовами кредитного договору та звернення за консультацією до фахівців, суд не бере до уваги, оскільки по-перше, позивачка була не позбавлена можливості детально ознайомитися з умовами договору в день його укладення, по-друге, доказів про звернення до фахівців (листи, висновки тощо) не надала. Клопотань про поновлення строку позовної давності позивачкою також не заявлено.

Разом з тим, за змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто, правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Як роз'яснено п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

З огляду на зазначене, оскільки судом встановлено необгрунтованість позовних вимог, суд відмовляє у задоволенні позову саме з цієї підстави, а не з підстави пропуску позивачем строку позовної давності на звернення з позовом до суду.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску