Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 640/15305/15-ц

провадження № 61-4391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року у складі суддів: Зазулинської Т. П., Кругової С. С., Міненкової Н. О.,

встановив:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 07 травня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 23 900 дол. США, який останній зобов'язався повернути у повному обсязі не пізніше 07 травня 2015 року, здійснюючи повернення кредиту та сплату відсотків ануїтетними платежами в розмірі 435 дол. США.

07 травня 2008 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 були укладені договори поруки, згідно умов яких поручителі зобов'язувалися перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань за кредитом у тому ж обсязі, що і позичальник. 20 лютого 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 07 травня 2008 року, згідно з умовами якого продовжено строк користування кредитом по 07 травня 2017 року та змінено розмір повернення кредиту та сплату відсотків ануїтетними платежами з 435 дол. США на 385 дол. США. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема і кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_2 та договорами поруки до цього договору. ОСОБА_2 умови кредитного договору належним чином не виконував, з 2011 року взагалі перестав повертати кредитні кошти, станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість, яка у добровільному порядку погашена не була, у зв'язку із чим ПАТ «Дельта Банк» звернулося з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 1 016 235,96 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2009 року у сумі 1 016 235,96 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та додаткової угоди до нього, тому, встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, суд на підставі частини першої статті 554 ЦК України стягнув солідарно з боржника та поручителів наявну заборгованість.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову у цій частині.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2015 року залишено без змін.

В частині вирішення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалося.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, щов матеріалах справи відсутні будь-які докази повідомлення поручителів про укладення між банком і позичальником додаткової угоди від 20 лютого 2009 року зі збільшенням періоду кредитування та надання ними згоди на такі зміни зобов'язання боржника.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що додатковою угодою від 20 лютого 2009 року до кредитного договору продовжено строк користування кредитом на два роки, до 07 травня 2017 року, розмір ануїтетного платежу було пропорційно зменшено до розміру 385 дол. США. Апеляційним судом не враховано, що в даному випадку не підлягає застосуванню положення частини першої статті 559 ЦК України, відповідно до якого порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, зокрема у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, оскільки з продовженням строку користування кредитом на два роки, було пропорційно зменшено розмір ануїтетного платежу, отже збільшення відповідальності поручителів не відбулося.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, при розгляді справи не було враховано, що позивачем не було надано оригіналів кредитного договору, додаткової угоди, договорів поруки, позивач не надав доказів того, що боржник дійсно отримував кошти за кредитним договором, а копії документів викликають сумніви в існуванні оригіналів.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 07 травня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 23 900 дол. США, що дорівнює еквіваленту 120 695 грн, який боржник зобов'язався повернути у повному обсязі не пізніше 07 травня 2015 року, здійснюючи повернення кредиту та сплату відсотків ануїтетними платежами в розмірі 435 дол. США.

07 травня 2008 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 були укладені окремі з кожним договори поруки, згідно умов яких поручителі зобов'язувалися перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань за кредитом у тому ж обсязі, що і позичальник.

20 лютого 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 07 травня 2008 року, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 23 900 дол. США, що за курсом Національного банку України дорівнює еквіваленту 120 695 грн, на строк по 07 травня 2017 року, здійснюючи повернення кредиту та сплату відсотків ануїтетними платежами в розмірі 385 дол. США.

Згідно частини другої цієї угоди позичальник зобов'язався не пізніше ніж через 30 календарних днів з дати її укладення докласти всіх необхідних зусиль, здійснити всі необхідні дії та укласти або забезпечити укладення (якщо забезпечення за договором надає третя особа) відповідних договорів про внесення змін та/або додаткових угод до всіх договорів забезпечення, які були та/або будуть укладені у забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договором щодо надання згоди осіб, які передали забезпечення за договором на зміну зобов'язання, обумовлену підписанням цієї додаткової угоди.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема і щодо кредитного договору від 07 травня 2008 року укладеного між банком та ОСОБА_2

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 28 липня 2015 року заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором від 07 травня 2008 року становить 1 016 235,96 грн, з яких: 503 203,50 грн - тіло кредиту; 513 032,46 грн - відсотки.

Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі за № 6-1539цс17.

Установлено, що між банком та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені договори поруки на забезпечення зобов'язань перед кредитором за кредитним договором від 07 травня 2008 року, ці договори є чинними та не оспорювались сторонами у судовому порядку.

Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 договорів поруки кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя.

Укладаючи додаткову угоду від 20 лютого 2009 року до договору кредиту, боржник зобов'язувався здійснити дії направлені на інформування поручителів про укладення додаткової угоди до договору кредиту та забезпечити укладення додаткової угоди до договору кредиту, однак, як установлено апеляційним судом, додаткових угод до договорів поруки між банком та поручителями укладено не було.

До висновку про припинення поруки, наданої ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції дійшов виходячи з факту укладення 20 лютого 2009 року між банком та позичальником додаткової угоди до договору кредиту без згоди поручителів та збільшення у зв'язку з цим обсягу їх відповідальності, оскільки договір поруки з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, укладено раніше, ніж додаткова угода, яка змінює умови договору та укладення якої мало бути погоджено з поручителями.

Доводи банку, що зменшення розміру ануїтетного платежу з 435 дол. США до 385 дол. США не збільшило обсягу відповідальності поручителів, спростовуються підрахунком проведеним судом, зокрема за період сплати кредиту з 2008 року по 2015 року боржник повинен був заплатити (з розрахунку 435 дол. США щомісячно) 36 540 дол. США, а за період збільшення строку виконання зобов'язань зі сплати процентів на два роки (з розрахунку 385 дол. США щомісячно) - 41 580 дол. США. Отже без урахування пені, інших обов'язкових платежів, які передбаченні договором кредиту, вбачається збільшення відповідальності поручителів, як у зміні строку виконання договору в сторону збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами, так і збільшення розміру суми заборгованості, порівняно з попередніми умовами договорів поруки.

Банк не надав належних та допустимих доказів того, що укладенням додаткової угоди від 20 лютого 2009 року не збільшено обсяг відповідальності, оскільки строк дії відповідальності збільшився на два роки. Не наведено банком розрахунків, на підтвердження цих доводів.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд правильно застосував норму частини першої статті 559 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні частини вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що додатковою угодою до кредитного договору продовжено строк користування кредитом на два роки, а розмір ануїтетного платежу було пропорційно зменшено, оскільки апеляційний суд, установивши, що додатковою угодою до кредитного договору, укладеною без згоди поручителів, змінено зобов'язання, забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителів, та що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не давали згоди на таку зміну забезпеченого порукою зобов'язання.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків апеляційного суду, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Голов уючий В.С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик