Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 344/10723/15-ц

провадження № 61- 2662 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - РокетськаСвітлана Володимирівна,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року у складі судді Домбровської Г. В. та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 березня 2016 року у складі суддів: Горейко М. Д., Вакарук В. М., Проскурніцького П. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пунктів 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 21 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав останньому кредит у розмірі 57 724,79 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 21 серпня 2018 року.

21 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки, згідно із яким поручитель взяла на себе зобов'язання солідарно відповідати за зобов'язаннями позичальника.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 28 травня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 35 687,62 доларів США, з яких: 29 762,06 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 790,89 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 710,34 доларів США - заборгованість із комісії за користування кредитом, 713,60 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 11,88 доларів США - штраф (фіксована частина), 1 698,84 доларів США - штраф (процентна складова).

Вказану заборгованість банк просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 853 290 грн 99 коп., що станом на 19 листопада 2015 року еквівалентно 35 687,62 доларів США, та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, а тому вимоги позивача про стягнення суми заборгованості з відповідачів у солідарному порядку є обґрунтованим.

Крім того, суд виходив з того, що ОСОБА_5 визнав наявність вказаної заборгованості. Тяжкий фінансовий стан, на який він посилався, не є підставою для звільнення його від обов'язку виконання кредитних зобов'язань.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року змінено в частині стягнення із відповідачів судового збору.

У решті рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у зв'язку з його невиконанням.

Крім того, суд дійшов висновку, що звернувшись до суду з вказаним позовом у межах шестимісячного строку після припинення внесення відповідачем платежів за кредитним договором та з врахуванням пред'явлення банком 18 червня 2015 року вимоги до позичальника і поручителя про дострокове повернення кредитних коштів, позивач такий строк не пропустив, а порука не припинилась.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване також тим, що відповідач не надав доказів отримання ним лише частини кредитних коштів; розрахунок заборгованості проведено позивачем з дотриманням вимог закону; доводи відповідача про відсутність у банку ліцензії на здійснення валютних операцій є безпідставними; штрафні санкції стягнуто судом відповідно до умов кредитного договору.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат, суд апеляційної інстанції вказав, що такі повинні стягуватись не в солідарному порядку, а мають розподілятись пропорційно відповідно до вимог статті 88 ЦПК України.

У касаційній скарзі, поданій у квітні та уточненій в червні 2016 року, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення та відмовити банку у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів; на момент звернення банку з позовом до суду порука припинилась у зв'язку з пропуском строку звернення до суду після настання строку виконання зобов'язання; судами неправильно обраховано та стягнуто розмір неустойки; суд безпідставно залишив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи без розгляду.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судові рішення відповідають не в повній мірі.

Задовольняючи позов, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_5 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, а тому вимоги позивача про стягнення суми заборгованості з відповідачів у солідарному порядку є обґрунтованим.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із вимогами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із положеннями статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судами встановлено, що 21 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до п. 8.1 якого банк надав позичальнику кредитні кошти на строк до 21 серпня 2018 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 57 724,79 доларів США, а позичальник зобов'язався щомісяця з 10 по 15 число надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 983,70 доларів США згідно із графіком з метою погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії.

ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, станом на 28 травня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становила 35 687,62 доларів США, яка складається з: 29 762,06 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 790,89 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 710,34 доларів США - заборгованість із комісії за користування кредитом, 713,60 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 11,88 доларів США - штраф (фіксована частина), 1 698,84 доларів США - штраф (процентна складова).

15 січня 2015 року позичальник припинив внесення щомісячних платежів щодо повернення кредиту.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За таких обставин висновок судів про необхідність стягнення зі ОСОБА_5 на користь банку заборгованості за кредитним договором внаслідок неналежного виконання зобов'язань за цим договором є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Разом із тим висновки судів про стягнення заборгованості з урахуванням характеру її складових, зокрема щодо одночасного стягнення штрафу і пені, не в повній мірі відповідають вимогам закону з огляду на наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Проте суд першої інстанції ухвалюючи рішення і апеляційний суд, залишаючи його в цій частині без змін, зазначені вимоги закону не врахували і дійшли неправильного висновку про одночасне стягнення штрафу і пені, що є застосуванням подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, з врахуванням вимог закону, з відповідачів на користь позивача слід стягнути штрафи на загальну суму 1710,72 доларів США, натомість відмовити у стягненні пені в розмірі 713,6 доларів США.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно із положеннями статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

21 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено договір поруки, згідно із яким поручитель ОСОБА_6 взяла на себе зобов'язання солідарно відповідати перед кредитором за виконання позичальником ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором.

18 червня 2015 року банк направив повідомлення відповідачам, яким повідомив їх про розмір заборгованості, а також було надано строк для добровільного погашення такої заборгованості та попереджено, що в разі несплати заборгованості банк вимагатиме повернення кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій.

Згідно з положеннями частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом 12 договору поруки сторони погодили, що порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Банк, використовуючи своє право згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України та вимагаючи у позичальника повного погашення заборгованості за кредитним договором до кінцевого терміну, зазначеного в договорі, змінив строк виконання зобов'язань на 24 червня 2015 року.

Цим банк одночасно змінив початок перебігу строку припинення поруки, яка з врахуванням пункту 12 договору припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту, тобто з 24 червня 2015 року.

Встановивши, що банк звернувся до суду за захистом своїх прав у липні 2015 року, тобто в межах п'ятирічного строку з дня настання строку виконання зобов'язань, суди правильно виходили з того, що порука ОСОБА_6 не припинилась, а тому боржник і поручитель несуть відповідальність перед кредитором як солідарні боржники.

За таких обставин доводи касаційної скарги про припинення поруки у зв'язку із пропуском банку шестимісячного строку звернення до поручителя з вимогою про погашення боргу є безпідставними, оскільки строк припинення поруки встановлено договором, а не законом і банк такий строк не пропустив.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доводи касаційної скарги про недоведеність отримання відповідачем кредиту безпідставні, оскільки такі доводи спростовуються ордером-розпорядженням від 21 серпня 2008 року, що міститься в матеріалах справи, який згідно з постановою правління Національного Банку України від 18 червня 2003 року № 254 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» відноситься до первинних меморіальних документів, що підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування.

Крім того, відповідач у рахунок часткового погашення заборгованості за спірним кредитним договором неодноразово вносив кошти на відкритий на його ім'я рахунок, чим визнавав отримання кредитних коштів.

З урахуванням встановлених обставин з відповідачів на користь позивача у солідарному порядку підлягає стягненню заборгованість, яка складається з: 29 762,06 доларів США - заборгованість за кредитом; 2790,89 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 710,34 доларів США - заборгованість із комісії за користуванням кредитом; 11,88 доларів США - штраф (фіксована частина), 1 698,84 доларів США - штраф (процентна складова).

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки під час ухвалення рішення судом першої інстанції та залишення його в частині без змін судовим рішенням апеляційної інстанції неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають зміні з виключенням з них посилання щодо стягнутої пені.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 березня 2016 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції змінити.

Викласти перший та другий абзаци резолютивної частини рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 листопада 2015 року в такій редакції:

«Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку зі ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № IFIVGA у розмірі 34 974,02 доларів США, яка складається з: 29762,06 доларів США - заборгованість за кредитом; 2790,89 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 710,34 доларів США - заборгованість із комісії за користуванням кредитом; 11,88 доларів США - штраф (фіксована частина), 1 698,84 доларів США - штраф (процентна складова).

У задоволенні позовних вимог про стягнення пені відмовити».

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 березня 2016 року в частині розподілу судових витрат залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк