Ухвала

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 213/1081/16-ц

провадження № 61-1785св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ПівдГЗК») про стягнення невиплаченої на день звільнення грошової суми одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги та відшкодування моральної шкоди, спричиненої невиплатою одноразової допомоги.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 01 вересня 1962 року по 30 серпня 1965 року, з 25 червня 1968 року по 24 серпня 1974 року та з 16 лютого 1999 року по 13 березня 2007 року він працював на підприємстві відповідача. Був звільнений 13 березня 2007 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за статтею 38 КЗпП України. У лютому 2016 року він дізнався, що йому при звільненні відповідач не виплатив вихідну допомогу на підставі пункту 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі - Галузева угода) в розмірі двомісячної середньої заробітної плати.

Відповідно до зазначеного пункту Галузевої угоди відповідач зобов'язаний виплатити йому при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію одноразову допомогу в розмірі двомісячної середньої заробітної плати у зв'язку із роботою на одному підприємстві більше 15 років. Його середньомісячна заробітна плата перед звільненням становила 2471,07 грн, тому розмір вихідної допомоги, яку повинно виплатити підприємство становить 4 942,14 грн. У зв'язку із затримкою виплати, позивач просив стягнути з підприємства на свою користь середній заробіток за час затримки за період з 14 березня 2007 року по 31 грудня 2008 року у розмірі 74 791,96 грн. У зв'язку з тривалою невиплатою належних при звільненні сум, позивач також ставив питання про стягнення з відповідача на свою користь 5 000 грн в якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови Галузевої угоди не розповсюджують свою дію на ПАТ «ПівдГЗК».

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_4 невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4 942,14 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2007 року по 31 грудня 2008 року у розмірі 49 757,52 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь держави судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4 032 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про не розповсюдження та не застосування до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої угоди, які не діють для працівників на підприємстві відповідача ПАТ «ПівдГЗК», суперечать письмовим матеріалам справи.

Позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 13 березня 2007 року мав більше ніж 15 років стажу роботи на підприємстві відповідача, тому на нього розповсюджується дія пункту 6.1 Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двох місячних заробітних плат.

Також, оскільки ОСОБА_4, який звільнений 13 березня 2007 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, повного розрахунку проведено не було, то наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Крім того, оскільки встановлений факт порушення трудових прав позивача, щодо несвоєчасного отримання у повному обсязі усіх необхідних при звільненні сум, то позовні вимоги ОСОБА_4 в частині стягнення моральної шкоди також підлягають частковому задоволенню.

У грудні 2018 року ПАТ «ПівдГЗК» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року, в якій просить скасувати указане судове рішення, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції належним чином не досліджено наявні у справі докази. Пунктом 6.18 Колективного договору між правлінням ВАТ «ПівдГЗК» та Первинною організацією Профкому трудящих металургійної та гірничо-видобувної промисловості ВАТ «ПівдГЗК» передбачено, що підприємство сплачує одноразову матеріальну допомогу працівникам при виході на пенсію з урахуванням безперервного стажу роботи на підприємстві 10-15 року - місячний тариф (оклад). Безперервний стаж роботи ОСОБА_4 складає лише 8 років, тому позивач не мав права на вихідну допомогу, передбачену пунктом 6.18 колективного договору. Також заявник вказує, що на ПАТ «ПівдГЗК» не розповсюджується положення Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 року, оскільки відповідач не є підписантом даної угоди. Дотримання на підприємстві деяких положень Галузевої угоди, не свідчить про підписання ПАТ «ПівдГЗК» Галузевої угоди. Відповідно до статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Приєднання підприємства до обов'язків Федерації за Галузевою угодою здійснюється через механізм членства відповідно до статутних документів. ПАТ «ПівдГЗК» чи уповноважений ним орган не підписували Галузеву угоду, відповідач не входить до складу жодної з організації, що підписали угоду зі сторони власників. З огляду на те, що обов'язковість положень Галузевої угоди розповсюджується лише на роботодавців, які її підписали, у відповідача були відсутні підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги при звільненні на підставі пункту 6.1 Галузевої угоди. На той час діяла Генеральна угода, укладена між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2004-2005 роки. Одним із підписантом Генеральної угоди є Голова Центрального комітету Професійної спілки трудящих металургійної та гірничодобувної промисловості України. Генеральна угода носить рекомендаційний характер. Наступна Генеральна угода була укладена 15 квітня 2008 року. Заявник зазначає, що розпорядником інформації щодо складу повноважних представників сторін, що підписали Галузеву угоду, є Міністерство соціальної політики України, а не Центральний комітет профспілки, як стверджує позивач. У наданих на запит відповідача Міністерством соціальної політики України документах відсутнє посилання на належність ПАТ «ПівдГЗК» до групи підприємств чи асоціацій, що підписали Галузеву угоду, а тому твердження позивача про поширення її на ПАТ «ПівдГЗК» є помилковим і не відповідає дійсності. Заявник скарги звертає увагу суду на те, що від імені відповідача Галузеву угоду не міг підписати повноважний представник Української асоціації виробників феросплавів ОСОБА_7, оскільки ПАТ «ПівдГЗК» не входить до складу зазначеної асоціації. Також заявник зазначив, що не підписував Галузеву угоду не лише у 2007 році, а і - в подальшому у 2011 році. Щодо протоколу узгодження окремих положень Галузевої угоди, яку нібито підписав ОСОБА_7, заявник пояснив, що підприємство не доручало Голові ради директорів «УкрФА» підписувати від їх імені протокол узгодження, доручення на участь у переговорах та укладення Галузевої угоди - не надавало. Крім того, заявник вказує, що позивачем не обґрунтовано завдання моральної шкоди та її розмір. Не погоджується заявник й з розміром судового збору, що стягнутий з нього оскаржуваним рішенням апеляційного суду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 грудня 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ПАТ «ПівдГЗК» передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року відкрито касаційні провадження в указаній справі.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною п'ятою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої на день звільнення грошової суми одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги та відшкодування моральної шкоди, спричиненої невиплатою одноразової допомоги, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик