АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/12550/17

Апеляційне провадження 22-ц/796/5040/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А., Лапчевської О.Ф.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Макаренко І.О., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

у/н справи 761/12550/17 № а/п 22-ц/796/5040/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у квітні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просило стягнути солідарно з останніх на свою користь заборгованість за кредитним договором № 032/06-009К від 05.02.2008 року в розмірі 991 027,20 грн, яка складається із: суми заборгованості за кредитом - 277 373 грн; суми заборгованості за відсотками - 264 549 грн; заборгованості по комісії - 87 201, 59 грн; розміру інфляційних втрат за кредитом - 212 770, 61 грн та розміру інфляційних втрат за відсотками - 149 132 грн, посилаючись на порушення відповідачами умов кредитного договору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.08.2017 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ заборгованість за кредитним договором у розмірі 991 027, 20 грн, а саме: сума заборгованості за кредитом - 277 374 грн, сума заборгованості за відсотками - 264 549 грн, заборгованість по комісії - 87 201, 59 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом - 212 770, 61 грн та розмір інфляційних втрат за відсотками - 149 132 грн. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.04.2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову та закрити провадження у справі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, банк ввів суд в оману, не повідомивши про рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.12.2010 року у справі №2-17045/10, яке набрало законної сили та яким вже вирішено спір про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором. Цим рішенням з неї на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 308 610, 20 грн. Вимоги банку стосувалися дострокового стягнення всієї суми кредиту, а тому банк змінив строк дії договору і строк позовної давності сплив 15.04.2013 року, а порука припинилася.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.02.2008 року між АК банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», який надалі змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 032/06-009К, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 388 326 грн зі сплатою 14,5 % річних строком до 04.02.2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 032.02-04/41, за умовами якого остання поручається за виконання ОСОБА_2 обов'язків, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього в майбутньому.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 27.02.2017 року, відповідач має заборгованість по кредитному договору у розмірі 991 027, 20 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 277 373 грн; сума заборгованості за відсотками - 264 549 грн; заборгованість по комісії - 87 201, 59 грн; розмір інфляційних витрат за кредитом - 212 770, 61 грн та розмір інфляційних витрат за відсотками - 149 132 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, а відповідачі в свою чергу порушили умови договору в частині своєчасного повернення основної суми кредиту та процентів за користування кредитними коштами, відтак несуть солідарну відповідальність.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, яка була чинною на час подачі позову та на час ухвалення рішення, сторони до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання не проводиться, - до початку розгляду справи по суті, зобов`язані повідомити суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, а також про всі відомі їм незавершені судові провадження, що стосуються предмету спору.

Позивач вимог зазначеної норми не виконав та не повідомив суд про наявність рішення суду, яке набрало законної сили та яким стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за тим же кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.12.2010 року задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 032/06-009К від 05.02.2008 року та стягнуто з відповідача на користь позивача 308 610,20 грн. У суму заборгованості банк включив як прострочені платежі відповідно до графіку погашення кредиту, так і достроково суму залишку кредиту, тим самим змінивши строк виконання договору.

Відповідач надала розрахунок заборгованості, який надавався банком при зверненні до суду з позовом до неї у 2010 року, з якого вбачається, що банк нарахував заборгованість по тілу кредиту, відсотки за користування кредитними коштами, штрафні санкції та інфляційні втрати станом на 22.09.2010 року.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тими самими вимогами, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 цього ж Кодексу судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відтак питання про стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсотків за користування кредитом, інфляційних втрат, нарахованих станом на 22.09.2010 року вже вирішено судом рішенням, яке набрало законної сили, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Так, суд першої інстанції не мав даних про наявність рішення суду від 22.12.2010 року та не міг врахувати зазначені обставини. Проте, ухваливши заочне рішення суд не звернув уваги на те, що у матеріалах справи відсутні докази вручення повістки відповідачу. Зазначений недолік суд міг усунути скасувавши заочне рішення за заявою ОСОБА_2 та переглянувши справу з урахуванням рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.12.2010 року, про яке не повідомив позивач, проте суд ухвалою від 17.04.2018 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовив.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України зазначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Звернувшись у 2010 році до суду з позовом про дострокове стягнення всієї суми кредиту банк тим самим в односторонньому порядку змінив строк виконання договору, відтак нарахування процентів за користування кредитом та комісії після зміни строку договору є безпідставним.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Відтак нарахування позивачем процентів за користування кредитом після пред`явлення до ОСОБА_2 вимоги про дострокове стягнення всієї суми кредиту суперечить вимогам закону.

Нарахування комісії після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення всієї суми кредиту колегія суддів також вважає безпідставним, оскільки управління кредитом припинилося. Спір вирішено судом та позивач як стягувач має право на отримання сум, визначених у рішенні суду в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим,відповідно до ст. 11 ЦПК України, в редакції чинній на час ухвалення рішення, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач просив стягнути інфляційні втрати на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, але з підстав невиконання позичальником умов кредитного договору, а не з підстав не виконання рішення суду, та розрахунок таких інфляційних втрат провів не від сум, які стягнуті на підставі рішення суду, а від нарахованих відсотків після закінчення строку договору (зміненого в односторонньому порядку) та від середньомісячних залишків заборгованості по кредиту. З таких підстав позов в частині стягнення інфляційних втрат не може бути задоволений, оскільки як вказувалося вище нарахування процентів за користування кредитом після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення всієї суми кредиту суперечить вимогам закону, та після дострокового стягнення залишку кредиту зобов`язання по сплаті щомісячних платежів припинилися, а відтак нарахування інфляційних втрат на такі щомісячні платежі безпідставне.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строк дії поруки у договорі поруки, який укладено між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 не визначено.

Оскільки банк пред`явивши вимогу до позичальника про дострокове погашення всієї суми кредиту тим самим банк змінив строк виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором, то мав пред`явити вимогу до поручителя протягом 6 місяців від настання зміненого строку виконання основного зобов'язання, проте такі вимоги пред`явив більше ніж через 6 років.

За вказаних обставин підстав для стягнення заборгованості з поручителя немає, оскільки на час звернення позивача з даним позовом порука була припинена.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог до поручителя підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 377, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом, нарахованих до 22 вересня 2010 року закрити.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 04.07.2018 року.

Головуючий

Судді