Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 761/7390/15-ц

провадження № 61-4208св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ХРЕЩАТИК»,

треті особи: Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2016 року у складі колегії суддів: Шиманського В. Й., Качана В. Я., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ХРЕЩАТИК» (далі - ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК», треті особи: Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), про стягнення майнової шкоди.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 травня 2014 року у справі № 761/25470/13-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року, на його користь стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошові кошти в розмірі 355 250,00 доларів США. В ході примусового виконання рішення суду, що здійснювалось державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», стягнення з боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було звернуто на кошти, що знаходяться на його рахунку № НОМЕР_1 (в доларах США) у ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК». На примусове виконання виконавчого документа та списання коштів державним виконавцем направлено відповідачу платіжну вимогу від 24 листопада 2014 року № 624/1 на суму 390 775,00 доларів США, яка була отримана відповідачем у той же день. Проте 26 листопада 2014 року відповідач повернув платіжну вимогу без виконання. У зв'язку із поверненням платіжної вимоги про стягнення іноземної валюти без виконання, державний виконавець був змушений вдатися до більш складної та тривалої процедури звернення стягнення на кошти боржника в національній валюті, що перебувають в інших фінансових установах, та подальшої закупівлі іноземної валюти. Під час подальшого виконавчого провадження з боржника було стягнуто кошти в гривнях, на які державним виконавцем закуплено іноземну валюту в сумі 235 382,88 доларів США. Залишок нестягнутої з боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошової суми становив 119 867,12 доларів США. У подальшому, у зв'язку із ініціюванням Національним банком України та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», виконавче провадження було закінчено і вказана сума залишилась нестягнутою. Стверджує, що відповідач повернув платіжну вимогу державного виконавця від 24 листопада 2014 року № 624/1 протиправно, без належних підстав, що привело до затягування виконавчого провадження та мало наслідком неповне стягнення з боржника всієї суми заборгованості і внаслідок таких протиправних дій з боку відповідача йому була заподіяна шкода.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 119 867,12 доларів США, на підставі статей 1166 ЦК України та частини першої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідач позов не визнав та вказав на те, що банк приймає, виконує, а також повертає без виконання платіжні вимоги на примусове списання коштів банку-кореспонденту за його кореспондентським рахунком, керуючись нормативно-правовими актами Національного банку України, а саме: Інструкцією «Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», Положенням про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, Інструкцією про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті. Платіжна вимога від 24 листопада 2014 року № 624/1 про примусове списання коштів з кореспондентського рахунку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», яка надійшла до ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК», була оформлена в іноземній валюті. Відповідно до пункту 5.3 розділу 5 Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, затвердженого постановою правління Національного банку України від 28 липня 2008 року № 216, уповноважений банк виконує платіжну вимогу на списання визначеного в ній виду іноземної валюти, у якій обов'язково зазначено: номер рахунку в іноземній валюті органу державної виконавчої служби. У платіжній вимозі від 24 листопада 2014 року № 624/1 вказано рахунок № НОМЕР_2 стягувача, що відкритий у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Із платіжної вимоги від 24 листопада 2014 року № 624/1 не вбачається, що рахунок № НОМЕР_2 в іноземній валюті. У зв'язку з чим банк не може на свій розсуд відправляти кошти без повних реквізитів валютного платежу. Більше того, платіжна вимога містить реквізити саме для переказу коштів у гривні: код ЄДРПОУ стягувача, МФО банку стягувача та рахунок стягувача, у супереч того, що сума коштів, яка підлягала списанню, вказувалася у доларах США. Із дати надходження платіжної вимоги (25 листопада 2014 року) і до теперішнього часу на № НОМЕР_1 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» коштів, достатніх для задоволення вимог стягувача, не було, що підтверджується випискою за особовим рахунком за період із 3 листопада 2014 року по 29 квітня 2015 року. У постанові про зняття арешту з коштів боржника від 11 грудня 2014 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Бялий М. Г. зазначив, що згідно з платіжною вимогою від 25 листопада 2014 року в рахунок погашення заборгованості стягнуто з боржника 5 885 381,78 грн, які знаходяться на депозитному рахунку управління юстиції. Тобто, згідно з вказаною постановою борг із ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь позивача був стягнутий у повному обсязі.

Державний виконавець Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Бялий М. Г. позов ОСОБА_3 підтримав та пояснив, що у вимозі було вказано всі необхідні реквізити органу державної виконавчої служби, зокрема номер рахунку в іноземній валюті (доларах США, код 840): № НОМЕР_2 в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (МФО 322313). Належність цього рахунку підтверджується довідкою ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 18 листопада 2014 року № 153-10/1477. Платіжна вимога була оформлена відповідно до вимог чинного законодавства та нормативно-правових актів, зокрема, у вимозі було зазначено: номер коррахунку банку-боржника, з якого здійснюватиметься списання; номер рахунку в іноземній валюті органу державної виконавчої служби; сума та назва іноземної валюти, що підлягає списанню; у призначенні платежу зазначена назва, номер і дата видачі виконавчого документа. За таких обставин, а саме утруднення виконання рішення з боку ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК», державний виконавець змушений був вдатися до більш складної та тривалої процедури звернення стягнення на кошти боржника в національній валюті, із подальшою купівлею іноземної валюти та перерахуванням її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби в порядку статті 53 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до змісту розділу «Призначення платежу» цієї платіжної вимоги від 25 листопада 2014 року № 624/1, національна валюта списувалась з гривневого рахунку боржника виключно в порядку примусового виконання рішення, як конкретний захід такого примусового виконання - звернення стягнення на майно боржника (його кошти), для подальшої купівлі іноземної валюти.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК» на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 3 050 423 грн 66 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що направлена відповідачу державним виконавцем платіжна вимога від 24 листопада 2014 року № 624/1 була оформлена відповідно до вимог чинного законодавства та нормативно-правових актів Національного банку України, зокрема, повністю відповідала встановленим п. 5.3 глави 5 Положення № 216 вимогам до реквізитів, а тому підлягала виконанню. Внаслідок протиправних дій відповідача позивач був позбавлений свого права на повне, своєчасне та неупереджене виконання обов'язкового судового рішення, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статті 124 Конституції України, статті 14 ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження», та наразі має статус «жертви стверджувального порушення прав», у розумінні правових позицій Європейського суду з прав людини, викладених у його рішеннях у справі «Сичов проти України» від 11 жовтня 2005 року, заява № 4773/02, п. 39; у справі «Войтенко проти України» від 6 червня 2004 року, заява № 18966/02, п. 35; у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00, п. 34. Відповідач є винним у заподіянні майнової шкоди позивачу, дії ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК» є протиправними та наявний причинно-наслідковий зв'язок між такими діями та заподіяною позивачу шкодою.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 лютого 2016 року скасовано. Відмовлено ОСОБА_3 у позові до ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не було доведено причинного зв'язку між поверненням платіжної вимоги від 24 листопада 2014 року № 624/1 та завданою йому шкодою у розмірі 119 867, 12 доларів США. Виконання банком платіжної вимоги від 24 листопада 2014 року № 624/1 не гарантувало виконання рішення суду зі стягнення заборгованості з ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» у повному обсязі.

У березні 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що платіжна вимога була протиправно повернута відповідачем без виконання. Такі висновки апеляційним судом не спростовані. У зв'язку із поверненням платіжної вимоги про стягнення іноземної валюти без виконання, державний виконавець був змушений вдатися до більш складної та тривалої у часі «непрямої» процедури виконання рішення суду, шляхом звернення стягнення на кошти боржника в національній валюті, що перебувають в інших фінансових установах, та подальшої закупівлі іноземної валюти за гривні (в порядку статті 53 Закону України «Про виконавче провадження»). Причинний зв'язок такого ускладнення виконавчого провадження із відмовою ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК» у виконанні платіжної вимоги в іноземній валюті підтверджується наявним у матеріалах справи листом органу ДВС від 25 серпня 2015 року № 624/1. На таку «непряму» виконавчу процедуру було витрачено багато часу, а у подальшому, у зв'язку із ініціюванням 17-18 грудня 2015 року Національним банком України та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», виконавче провадження було закінчено і залишок в сумі 119 867,12 доларів США залишився нестягнутим. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК» як банк, хоча і не є безпосереднім учасником виконавчого провадження, проте має відповідний статус як спеціальний орган, що має виконувати арешт та стягнення коштів з рахунку боржника (фізичне списання коштів за платіжною вимогою державного виконавця). Апеляційний суд штучно перекручує зміст рішення суду першої інстанції та недобросовісно ототожнює поняття «учасника виконавчого провадження» та відповідача ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК» як «іншого органу, на який покладено виконання рішення» із відповідним статусом. ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК» у цих правовідносинах є суб'єктом дії норм частини першої статті 3 та частини першої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», частини першої статті 1167 ЦК України, а тому має нести деліктну відповідальність. Постанова державного виконавця від 11 грудня 2014 про зняття арешту з коштів боржника є явно неправомірною та не може бути прийнята судом до уваги, оскільки в силу приписів Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця взагалі відсутня компетенція щодо зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження. Крім того, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2015 року у провадженні № 6/761/471/2015 за заявою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, встановлено, що за виконавчим провадженням № ВП43775167 залишилась нестягнутою сума в розмірі 119 867,12 доларів США, а тому повного та фактичного виконання виконавчого документа не відбулось. Розглянувши 14 березня 2016 року справу в судовому засіданні, апеляційний суд у порушення частини першої статті 305 ЦПК України не звернув уваги на клопотання представника позивача від 12 березня 2016 року про відкладення розгляду справи у зв'язку із перебуванням у службовому відрядженні та не розглянув це клопотання по суті, чим позбавив представника на реалізацію своїх законних процесуальних прав, що мало наслідком порушення загальних засад цивільного судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін. Суд також залишив поза увагою заперечення представника позивача від 10 березня 2016 року і не навів в оскаржуваному рішенні такі узагальнені доводи та заперечення, чим порушив вимоги пункту 2 статті 316 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 13 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Не погоджуючись із касаційною скаргою, ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК»подано заперечення, відповідно до яких банк не є учасником виконавчого провадження і тим більше органом, на який покладається примусове виконання рішення суду. Згідно з випискою за період із 3 листопада 2014 року по 29 квітня 2015 року за рахунком № НОМЕР_1 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», на який державною виконавчою службою виставлялася платіжна вимога від 24 листопада 2014 року № 624/1, знаходилися кошти у сумі 91 382,28 доларів США, що значно менше від суми, вказаної у платіжній вимозі № 624/1. Як наслідок, повне фактичне виконання рішення суду про стягнення заборгованості з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у повному обсязі апріорі не могло бути проведене. Крім того, з дня запровадження тимчасової адміністрації не допускаються жодні стягнень з ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК» у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 травня 2014 року у справі № 761/25470/13-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 липня 2014 року, на користь позивача ОСОБА_3 стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошову суму в розмірі 355 250,00 доларів США.

19 червня 2014 року Шевченківський районний суд м. Києва видав виконавчий лист про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 355 250 доларів США.

24 червня 2014 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного управління юстиції у м. Києві Бялий М. Г. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа від 19 червня 2014 року.

18 серпня 2014 року державний виконавець виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 35 525 доларів США.

Під час виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову від 3 листопада 2014 року про арешт коштів боржника, якою накладено арешт й на кошти боржника, що містяться на його рахунку № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК», у межах суми боргу в розмірі 390 755,00 доларів США (сума боргу за виконавчим документом та 10 % виконавчого збору). Постанову направлено до ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК» для виконання.

Листом від 10 листопада 2014 року № 22-03/5912 ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК» повідомило державного виконавця, що прийнято до виконання постанову від 3 листопада 2014 року про арешт коштів боржника, у межах суми 390 755,00 доларів США.

24 листопада 2014 року державним виконавцем направлено відповідачу платіжну вимогу № 624/1 про примусове списання коштів у сумі 390 775,00 доларів США (сума боргу та 10 % виконавчого збору) з рахунку боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» № НОМЕР_1 у ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК». Платіжну вимогу отримано відповідачем 25 листопада 2014 року.

26 листопада 2014 року платіжна вимога від 24 листопада 2014 року № 624 була повернута відповідачем державному виконавцю без виконання та зазначено, що вона повертається без виконання згідно із пунктами 2.5, 2.18, 2.21 глави 2 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті України, затвердженою постановою правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 та пунктів 5.1, 5.3, 5.4, 5.5 розділу 5 Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України від 28 липня 2008 року № 216 (недостатньо реквізитів згідно з пунктом 5.3 глави 5 Положення Національного банку України № 216/28.07.08)

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника передбачений главою 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах (частини перша та друга статті 52 Закону України «Про виконавче провадження»).

Під час виконавчого провадження державний виконавець на свій розсуд може звертати стягнення як на кошти боржника у гривнях, так і в іноземній валюті.

Згідно із частиною третьою статті 53 цього Закону в разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахуванню стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частиною першою та другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

У пункті 13.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що органи державної виконавчої служби мають відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів на їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках.

Порядок примусового списання коштів в іноземній валюті регулюється постановою НБУ «Про затвердження Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України» від 28 липня 2008 року № 216 (далі - Положення від 28 липня 2008 року № 216).

Пунктами 5.1, 5.2 цього Положення передбачено, що платіжна вимога на списання оформляється, приймається, надсилається для виконання до уповноваженого банку, виконується, повертається та відкликається відповідно до порядку, визначеного нормативно-правовими актами Національного банку з питань здійснення безготівкових рахунків у національній валюті в Україні, з урахуванням особливостей, викладених у цьому Положенні. Платіжна вимога на списання подається органом державної виконавчої служби безпосередньо до уповноваженого банку, у якому відкрито рахунок клієнта-боржника/коррахунок банку-боржника (така платіжна вимога обов'язково має містити підпис відповідального виконавця уповноваженого банку або органу державного казначейства, що обслуговує орган державної виконавчої служби, та відбиток штампа уповноваженого банку або органу державного казначейства, що обслуговує орган державної виконавчої служби), або через уповноважений банк чи орган державного казначейства, що обслуговує орган державної виконавчої служби.

Уповноважений банк виконує платіжну вимогу на списання коштів у визначеному в ній виді іноземної валюти (з конвертацією в інший вид іноземної валюти, визначений у призначенні платежу) або платіжну вимогу на списання національної валюти для купівлі за її рахунок відповідного виду іноземної валюти (визначений у призначенні платежу), у якій обов'язково зазначено: номер рахунку клієнта-боржника, коррахунку банку-боржника (в іноземній або національній валюті), з якого здійснюватиметься списання; номер рахунку в іноземній валюті органу державної виконавчої служби; сума та назва національної/іноземної валюти, що підлягає списанню для купівлі/конвертації. У призначенні платежу зазначається, що іноземна валюта, як списується, підлягає конвертації на міжбанківському валютному ринку України в іншу іноземну валюту (її назва) або те, що за національну валюту, що списується, купується іноземна валюта (її назва) з посиланням на статтю 53 Закону України «Про виконавче провадження» та назва, номер (якщо він є) і дата видачі виконавчого документа (пункт 5.4 Положення).

Суд погоджується із висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що направлена відповідачу державним виконавцем платіжна вимога від 24 листопада 2014 року № 624/1 містила, зокрема: номер коррахунку банку боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (№ НОМЕР_1 в ПАТ «КБ «ХРЕЩАТИК»), з якого здійснювалось списання; номер рахунку в іноземній валюті органу державної виконавчої служби (№ НОМЕР_3 в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»); сума (390 775,00) та назва іноземної валюти (долари США), що підлягала списанню; у призначенні платежу зазначена назва, номер і дата видачі виконавчого документа - виконавчий лист Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2014 року по справі № 761/25470/13-ц про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 355 250 доларів США та постанова ВПВР УДВС ГУЮ у м. Києві від 18 серпня 2014 року ВП № 43775167 про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави виконавчого збору у розмірі 35 525 доларів США.

Отже, платіжна вимога від 24 листопада 2014 року № 624/1 була повернута відповідачем без виконання безпідставно із недотримання вимог установлених пунктами 2.4, 2.5 глави 2 Інструкції № 22.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, зазначеної у статті З цього Закону, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини такої юридичної особи.

Так, відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами.

Установи банків виконують рішення про стягнення грошових сум шляхом списання їх з банківських рахунків боржників - юридичних осіб і зарахування їх на рахунок юридичних осіб - стягувачів.

Згідно із статтею 1166 ЦК Українимайнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Із наведеного вище вбачається, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об'єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди ще називають збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Разом з тим суд першої інстанції, вирішуючи питання про розмір шкоди, завданої позивачу, виходив з того, що її розмір становить 3 050 423 грн 66 коп. (еквівалент 119 867,12 доларів США), тобто таким є борг ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» перед ОСОБА_3. Таким чином, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про те, що заборгованість банку перед ОСОБА_3 і є розміром шкоди чи збитками, яких зазнав позивач, оскільки позивач не надав жодного належного та допустимого доказу того, що він через незаконні дії ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК» безповоротно втратив можливість стягнути з боржника - ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заборгованість за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, чинного на час розгляду справи судами, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач як на підставу задоволення своїх вимог не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів, що шкода, спричинена йому неправомірними діями ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК», становить саме розмір заборгованості боржника перед позивачем. Сума шкоди, що була заявлена позивачем до стягнення, є необґрунтованою, оскільки чинним законодавством України не передбачено обов'язку ПАТ КБ «ХРЕЩАТИК», який мав виконати рішення суду, відповідати за зобов'язанням боржника у виконавчому провадження перед стягувачем у випадку невиконання рішення боржником.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Вищого господарського суду України, в яких задоволено вимоги стягувача до осіб, які зобов'язані здійснити стягнення коштів з боржника, не є джерелом права для Верховного Суду, а тому доводи касаційної скарги в цій частині відхиляються.

Посилання представника заявника на те, що постанова державного виконавця від 11 грудня 2014 року про зняття арешту з коштів боржника у зв'язку з виконанням рішення суду є явно неправомірною, суд оцінює критично, оскільки на день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції постанова була чинною, а протилежного суду надано не було.

Крім того, доводи касаційної інстанції про поважність причин неявки представника позивача в судове засідання суду апеляційної інстанції не можуть бути взяті до уваги, оскільки апеляційний суд відповідно до статті 305 ЦПК України 2004 року має право розглянути справу за відсутності належним чином повідомленої сторони незалежно від причин її неявки в судове засідання. Із журналу та технічного запису судового засідання Апеляційного суду міста Києва вбачається, що 14 березня 2016 року судом вирішено питання про розгляд справи за відсутності осіб, які не з'явилися, у тому числі за відсутності представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (а. с. 38-39) якого належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, що відповідно до статті 305 ЦПК Українине перешкоджало розгляду справи апеляційним судом.Відкладення розгляду справи апеляційним судом у випадку неявки сторін, належним чином повідомлених про час і місце судового розгляду, є правом, а не обов'язком суду.

Не є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції відсутність у рішенні узагальнених доводів та заперечень інших осіб, які беруть участь у справі, оскільки в судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, інакше буде мати місце порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивація судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінки доказів.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик