Справа 556/1758/17
Номер провадження 2/556/19/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.01.2018 року. смт.Володимирець

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Закревського Л.В.

при секретарі Басик Г.Т.

з участю:

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Володимирець справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на житло за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на житло за набувальною давністю. В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що була одружена з ОСОБА_4. 12 серпня 2003 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Під час шлюбу її чоловікові було подаровано 54/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул.Шевченка, 20, смт.Рафалівка Володимирецького району Рівненської області.

Згодом, приблизно через рік після дарування позивачка придбала у власниці ОСОБА_5 інших 46/100 частини спірного житлового будинку. Гроші позивачкою були передані, однак офіційно договір купівлі-продажу вони не склали у письмовій формі та не посвідчили нотаріально.

Як під час укладення відповідного договору дарування, так і під час купівлі частин жилового будинку власниця у ньому не проживала. Згідно свідоцтва про смерть серія 1-МИ №092907 ОСОБА_6 померла 08.04.2011 року.

З часу купівлі спірної частини будинку ОСОБА_1 нею постійно, відкрито і добросовісно користуєся, має ключі від будинку, обробляє присадибну ділянку, зареєстрована за спірною адресою. Таким чином, на даний час позивачка більше десяти років добросовісно, відкрито і безперервно володіє та користуюється цією частиною будинку.

Таким чином, на даний час позивачка обрала такий спосіб захисту порушених прав, як цивільний позов з вимогою визнати за нею право власності на спірну частину житлового будинку за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивачки ОСОБА_2 підтримали заявлені вимоги у повному обсязі, заявивши, що відповідно до закону ОСОБА_1 має право набути право власності на частину будинку, яким позивачка відкрито та безперервно володіє більше 10 років.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просив розгляд справи проводити в його відсутності, заявлені вимоги визнає повністю.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв, про розгляд справи у його відсутності не клопотав, письмових пояснень або відзив проти позову не подав.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні надали суду аналогічні пояснення та підтвердили, що позивачка більше десяти років проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2013 році коли позивачка одружилася, вона переїхала жити до свого чоловіка, але продовжує володіти спірною частиною бидинку та підтримує його в належному стані.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення позивачки та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав».

При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне:

- право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося учасниками процесу, що ОСОБА_1 була одружена з ОСОБА_4 та 12.08.2003 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія 1-ГЮ №043478, яке видане відділом РАГС Володимирецького РУЮ Рівненської області 12.08.2003 року.

Під час шлюбу чоловікові позивачки ОСОБА_4 було подаровано від ОСОБА_5 54/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул.Шевченка, 20, смт.Рафалівка Володимирецького району Рівненської області, згідно договору дарування від 29.10.1999 року, який засвідчений державним нотаріусом Володимирецької ДНК.

Також в судовому засіданні достовірно встановлено, що приблизно через півроку-рік після дарування ОСОБА_1 придбала у власниці ОСОБА_5 інших 46/100 частини спірного житлового будинку. Гроші позивачкою були передані, однак договір купівлі-продажу вони не склали у письмовій формі та не посвідчили нотаріально.

Як під час укладення відповідного договору дарування, так і під час купівлі частин жилового будинку власниця ОСОБА_5 у ньому не проживала. Дана обставина підтверджена в судовому поясненнями позивачки та свідків.

08.04.2011 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-МИ №092907.

Із довідки №1428/01-16 від 11.11.2017 року, наданої Володимирецькою ДНК вбачається, що після смерті ОСОБА_5 яка померла 08.04.2011 року, до них з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався спадкову справу не заведено.

Згідно паспорту ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 серії МЮ 326137, який виданий Володимирецьким РС УДМС України в Рівненській області 21 березня 2013 року, та довідки №1259 від 11.09.2017 року, яка видана виконкомом Раіалівської селищної ради Володимирецького району вбачається, що позивачка з 1997 року зареєстрована та поживає в буд. №20 по вул. Шевченка, смт. Рафалівка Рівненської області.

З цього вбачається що позивачка добросовісно, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном більше десяти років, оскільки це майно було набуте нею у 1997 році.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови)

При цьому з матеріалів справи вбачається, що ніяких договорів найму між позивачкою та ОСОБА_4 та покійною ОСОБА_5 не укладалось, тобто в справі відсутні підстави для висновку про те, що позивачка користується частиною спірного будинку на підставі певного правового титулу.

Відповідно до роз'яснення Міністерства юстиції України від 13.10.2011 року «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

У випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Претензій чи вимог до ОСОБА_1 про повернення майна, ніхто не висловлює.

Враховуючи, що майно рахується за померлою особою, спадкоємець ОСОБА_3 який є сином померлої власниці спірної частини житлового будинку втратив право на витребування у позивачки майна за спливом строку позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України, у неї є підстави для визнання за нею права власності на спірне майно за набувальною давністю.

Відповідно до ч.І ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Зважаючи на доведеність факту добросовісності, відкритості, безперервності та безтитульності володіння позивачкою протягом десяти років нерухомим майном, суд вважає законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, її вимоги про визнання за нею права власності на це майно за набувальною давністю на підставі положень ст. 344 ЦК України.

Питання про повернення сплаченого при подачі позовної заяви судового збору позивачі не ставлять.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 81, 89, 263, 264, 265, 268, 352, 354, 355, ЦПК України, ст.344 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на житло за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), на 46/100 частини житлового будинку № 20 по вул. Шевченка, смт. Рафалівка Володимирецького району Рівненської області за набувальною давністю.

Вступна та резолютивна частина рішення складена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 11 січня 2018 року. Рішення у повному обсязі виготовлено 15 січня 2018 року.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.15.5) розділ XIII Перехідних положень, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Л.В.Закревський