Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 543/738/16-ц

провадження № 61-4163 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, Золотухинська сільська рада Оржицького району Полтавської області

третя особа - приватний нотаріус Оржицького районного нотаріального округу Полтавської області Черненко ОксанаОлександрівна

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року у складі судді Грузман Т. В. та рішення апеляційного суду Полтавської області від 5 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Бондаревської С. М., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, Золотухинської сільської ради Оржицького району Полтавської області про встановлення факту батьківства.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 26 жовтня 1984 року його мати - ОСОБА_4 проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Він народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року, проте у свідоцтві про його народження відомості про батька записані зі слів матері. Вони проживали однією сім'єю, він називав ОСОБА_5 батьком і відносився до нього як до батька, а ОСОБА_5, в свою чергу, відносився до нього як до сина.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його мати - ОСОБА_4 і він залишився проживати із ОСОБА_5 та надавав йому допомогу. У 2016 році ОСОБА_5 помер, він займався похованням покійного та доглядає за його могилою.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається з будинку, що розташований по АДРЕСА_3 та земельних паїв. Інших, крім нього, спадкоємців першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 немає.

Посилаючись на наведене, просив встановити факт, що ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, є його батьком.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 28 листопада

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року є батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з урахуванням вимог статті 53 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), частини другої статті 256 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у редакції, чинній на час ухвалення рішення, виходив із доведеності факту спільного проживання матері позивача - ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_5, утримання останнім позивача та визнання ним свого батьківства щодо нього.

На обгрунтування своїх висновків суд послався на покази свідків, які вказували на те, що ОСОБА_5 приблизно у 1980 році познайомився з матір'ю ОСОБА_1 З 1984 року ОСОБА_5 почав проживати з ОСОБА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а в ІНФОРМАЦІЯ_8 у них народився син - позивач у справі.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 5 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено.

Викладено другий абзац резолютивної частини рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року в такій редакції: «Встановити факт батьківства ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року щодо ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, проте з урахуванням вимог статті 256 ЦПК України та статті 53 КпШС України, вважав за необхідним змінити рішення місцевого суду, виклавши абзац другий резолютивної частини в іншій редакції, відповідно до вимог закону.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, неповно дослідили докази у справі, що призвело до того, що їх висновки ґрунтуються на припущеннях та не відповідають обставинам справи.

Зазначала, що суди не звернули увагу на довідку Золотухинської сільської ради Оржицького району Полтавської області про те, що покійний ОСОБА_5 був зареєстрований у домогосподарстві матері позивача з 1992 році, тобто після народження ОСОБА_1, якому на той час виповнилось 6 років, та на порушення вимог процесуального закону дійшли висновку, що ОСОБА_5 міг проживати з матір'ю позивача і без реєстрації, що є припущенням.

Вказувала на те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_5 з його матір'ю до його народження, а також доказів спільного виховання та утримання дитини після її народження, як того вимагає КпШС України.

Вважає, що збіг запису по батькові у свідоцтві про народження

ОСОБА_1 та ім'я спадкодавця не є беззаперечним доказом батьківства ОСОБА_5 відносно позивача. При цьому за вимогами частини 2 статті 55 КпШС України запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за заявою матері, однак такі відомості судами не досліджувались.

Зазначаючи про розірвання шлюбу матері позивача зі своїм чоловіком у 1980 році, що знову за висновком суду теж може свідчити про її спільне проживання з ОСОБА_5 з цього часу, суд не урахував, що діючими на той час нормами сімейного законодавства було передбачено, що рішення суду про розірвання шлюб не є доказом припинення шлюбних відносин, а такі відносини можна вважати припиненими з дня реєстрації розірвання шлюбу органами реєстрації актів цивільного стану.

У березні 2018 року ОСОБА_1 та Золотухинська сільська рада Оржицького району Полтавської області подали відзив на касаційну скаргу, у якому просили залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а ухваленні у справі рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що судами попередніх інстанцій повно та всебічно досліджено обставини справи, доводи позивача та заперечення

ОСОБА_2, а тому суди дійшли обгрунованих висновків про доведеність позову, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування правильних по суті судових рішень.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 28 квітня 1980 року шлюб, зареєстрований 12 серпня 1973 року у Золотухинській сільській раді Оржицького району Полтавської області між ОСОБА_6 та ОСОБА_14. розірвано.

Відповідно до актового запису № 12 у Книзі реєстрації актів про народження Золотухинської сільської ради Оржицького району Полтавської області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Його батьками записані - ОСОБА_7 (батько) та ОСОБА_4 (мати), що підтверджується свідоцтвом про народження від 6 вересня 1986 року.

Також установлено, що ОСОБА_5 з 1992 року був зареєстрований і проживав у квартирі СТОВ «А/Ф «Оржицька» за адресою АДРЕСА_1, що належала матері позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_5 помер.

З довідки виконавчого комітету Золотухинської сільської ради Оржицького району Полтавської області від 13 січня 2016 року убачається, що ОСОБА_1 здійснив поховання ОСОБА_5

21 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Оржицького районного нотаріального округу Полтавської області Черненко О. О. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

Постановою приватного нотаріуса Оржицького районного нотаріального округу Полтавської області Черненко О. О. від 18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з недоведеності родинних стосунків з померлим ОСОБА_5

10 березня 2016 року ОСОБА_2, яка є рідною сестрою померлого ОСОБА_5, звернулась до приватного нотаріуса Оржицького районного нотаріального округу Полтавської області Черненко О. О. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої, 18 та 19 серпня їй було видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на спадкове майно.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що з 26 жовтня

1984 року його мати - ОСОБА_4 проживала з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Він народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року, проте у свідоцтві про його народження відомості про батька записані зі слів матері. Він називав ОСОБА_5 батьком і відносився до нього як до батька, а ОСОБА_5., в свою чергу, відносився до нього як до сина, отже він як спадкоємець першої черги, має право на спадщину. Разом з тим,

ОСОБА_2, яка є сестрою ОСОБА_5, не визнає факту батьківства і заперечує проти його права на спадкування.

Таким чином між сторонами у справі виник спір про право на спадщину, у зв'язку із цим суд першої інстанції правильно розглянув справу у позовному провадженні та застосував положення КПШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України, у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з'ясування питань, пов'язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

За приписами статей 10, 60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішень судів першої та апеляційної інстанцій у вказаній справі) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішень судів першої та апеляційної інстанцій у вказаній справі) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 3, 4 статті ЦПК України).

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 пояснив, що мати позивача працювала разом з ОСОБА_5 на фермі. Приблизно з 1980 року вони перебували у фактичних шлюбних стосунках, а через певний час у них народився син ОСОБА_9. Свідок зазначав, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 один до одного звертались як батько та син.

Свідок ОСОБА_10 підтвердив, що до служби в армії ОСОБА_5 почав зустрічатись з матір'ю позивача ОСОБА_4, а після служби у Збройних Силах він почав проживати з нею як сім'я. У ІНФОРМАЦІЯ_8 у них народився син ОСОБА_1.

Окрім того свідки зазначали, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_2 у

с. Тарасенкове Оржицького району Полтавської області, вели спільне господарство, а після народження у ІНФОРМАЦІЯ_8 сина, спільно його виховувати та матеріально утримувати.

З урахуванням наведеного не є переконливими посилання у касаційній скарзі на те, що висновки суду про проживання ОСОБА_5 до 1992 року у квартирі, що належала матері позивача ґрунтуються на припущеннях.

Оцінюючи зазначені докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, мати позивача проживала з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу та вела з ним спільне господарств до моменту народження ОСОБА_1, за життя батьки спільно виховували і утримували його та, що ОСОБА_5 за життя називав позивача сином, що свідчить про визнання ним батьківства щодо нього, а відтак про наявність правових підстав вважати, що ОСОБА_5 є батьком позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що такого висновку суд дійшов не дослідивши актовий запис про народження позивача, не спростовують зазначеного висновку суду першої інстанції.

Ураховуючи положення статті 10 ЦПК (у редакції, чинній на момент ухвалення рішень судів першої та апеляційної інстанцій у вказаній справі), що забезпечує змагальність судового процесу, відповідач мала право звернутись до суду із клопотанням про витребування зазначеного доказу, та з клопотанням про призначення у справі судово-генетичної експертизи, проте таким правом не скористалась. З журналу судового засіданняь убачається, що в суді першої інстанції представник позивача заявляв клопотання, проте згодом їх відкликав.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги, навів відповідні мотиви на їх спростування та погодився з висновками суду першої інстанції, привівши у відповідність з нормам сімейного законодавства його резолютивну частину.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції

залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 28 листопада

2016 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення апеляційного суду Полтавської області від 5 грудня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик