П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів:

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2, Карпилівська сільська рада Рокитнівського району,

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2017 року, ухваленого в складі судді Рижого О.А., повний текст якого складено 23 жовтня 2017 року, у справі №571/183/14-ц,

в с т а н о в и л а :

31 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, Карпилівської сільської ради Рокитнівського району про визнання права користування земельною ділянкою, відновлення порушеного права на земельну ділянку та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позову посилається на те, що 29 лютого 2000 року на прилюдних торгах придбав об'єкт незавершеного будівництва склад для кормів, розташований в с. Карпилівка Рокитнівського району Рівненської області. Сплативши повну вартість об'єкту, 21 березня 2000 року між ним та Регіональним відділенням Фонду державного майна України був укладений Договір купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва, що підлягає продажу на аукціоні. Посилаючись на ч. 1 ст. 22 Закону України від 6 березня 1992 року № 2171 "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" , ст. 30 ЗК України 1990 року, зазначає, що набувши право власності на об'єкт з 21 березня 2000 року, до нього перейшло право користування на земельну ділянку разом із правом на будівлю з моменту набуття права власності на будівлю. Вважає, що встановивши плату за землю рішенням № 55 від 17 травня 2000 року Карпилівська сільська рада Рокитнівського району Рівненської області фактично визнала та підтвердила право ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою, на якій розміщена будівля вказаного ангару.

Вказує, що 5 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським приватним підприємством "Сонячне" укладено договір купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна - будівлі ангару, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та акт прийому-передачі цієї будівлі, а 09 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та Карпилівською сільською радою Рокитнівського району укладено договір купівлі-продажу цієї ж земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 1908 кв. м. на якій розміщена будівля його ангару.

Зазначає про порушення своїх прав як користувача спірною земельною ділянкою та вказує про підставність відновлення таких прав та усунення перешкод в користуванні зазначеною земельною ділянкою.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Карпилівської сільської ради Рокитнівського району про визнання права користування земельною ділянкою, відновлення порушеного права на земельну ділянку, скасування Державного Акту на земельну ділянку та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задоволено.

Визнано право користування ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1908 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на якій розміщена належна ОСОБА_1 будівля ангару - складу для кормів.

Відновлено порушене право ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою, площею 0,1908 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на якій розміщена належна ОСОБА_1 будівля ангару - складу для кормів.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні земельною ділянкою, площею 0,1908 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на якій розміщена належна ОСОБА_1 будівля ангару - склад для кормів.

Визнано недійсним та скасовано Державний Акт Серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2010 року, виданий ОСОБА_2 на право приватної власності на земельну ділянку для використання в комерційних цілях, площею 0,1908 га., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В поданій на рішення апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права, оскільки до спірних відносин норми ст. 20, 67, 116, 120 та 152 ЗК України не застосовуються.

Зазначає, що судом порушено норми процесуального права, оскільки ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про призначення, час та місце розгляду справи. Вказує, що суддя Рижий О.А. не мав права розглядати вказану справу так як підлягав самовідводу, оскільки розглядав справу № 571/256/16-ц за участю тих же сторін з приводу того ж предмету спору, в якій він заявив собі самовідвід з підстав наявності обставин, які викликають сумніви в його об'єктивності та упередженості судді.

Просить рішення скасувати і постановити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Після оголошення в судовому засіданні перерви, позивач та його представник в судове засідання призначене на 07 лютого 2018 року не з'явився без поважних причин, хоч про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомив, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1, оскільки останнім надано належні докази на підтвердження його права користування земельною ділянкою, порушення його права на земельну ділянку та створення відповідачем перешкод у користуванні нею.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 29 лютого 2000 року між регіональним відділенням Фонду державного майна в Рівненської області та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого останній купив об'єкт незавершеного будівництва склад для кормів, що знаходиться за адресою с. Карпилівка Рокитнівський район Рівненська область (т.1 а.с.7).

Вказане незавершене будівництво було передано та прийнято ОСОБА_1 06 травня 2003 року, що підтверджується Актом передачі об'єкта державної власності незавершеного будівництва складу для було передано (т. 1 а.с.8), а 06 листопада 2013 року виготовлено технічний паспорт на будівлю ангару, власником якого зазначено ОСОБА_1 (т.1 а.с. 13-17).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Право власності ОСОБА_1 на вказану будівлю ангару підтверджується також рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 26 березня 2014 року, яке набрало законної сили.

Відповідно до ч.1 ст. 30 Земельного Кодексу України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Статтею 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача споруди переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду до власника переходить право користування на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності будівля чи споруда.

Вбачається, що рішенням Карпилівської сільської ради Рокитнівського району № 55 від 17 травня 2000 року встановлено ставку орендної плати за надані земельні ділянки несільськогосподарського призначення в оренду юридичним та фізичним особам, згідно додатків № 1, 2 та зобов'язано платників орендної плати до 15 серпня 2000 року заключити договори оренди землі (т. 1 а.с.10). У додатку №1 як власник ангару вказано ОСОБА_1 (т. 1 а.с.11).

Однак, рішенням Карпилівської сільської ради №54 від 31 грудня 2003 року, СГПП «Сонячне» передано земельні ділянки сільськогосподарського призначення в оренду терміном на 3 роки із земель запасу площею 16,60 га, в тому числі зернотік по АДРЕСА_2

Відповідно до договору оренди землі від 14 січня 2005 року, Карпилівська сільська рада передала в оренду СГПП «Сонячне» земельну ділянку загальною площею 16,30 га, у тому числі зернотік 1, 1 га. Пунктом 8 договору передбачається, що договір укладено на п'ять років, тобто до 14 січня 2010 року.

Отже, станом на травень 2000 року Карпилівська сільська рада володіла відомостями, що будівля ангару перебуває у власності позивача, однак земельну ділянку під будівлею ангару безпідставно було передано СГПП «Сонячне».

Факт порушення прав ОСОБА_1 на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 Рівненської області на якій розміщена будівля ангару встановлено рішеннями Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2015 року у справі №571/1771/14 (т. 3 а. с. 122-128) та рішенням Рокитнівського районного суду від 13 січня 2016 року по справі №571/661/15-ц (т.2 а.с.64-67), які набрали законної сили.

Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після ж 31 грудня 2001 року право власності на земельну ділянку або її частину може переходити відповідно до ст. 120 ЗК України на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладеного відповідно відчужувачем або набувачем.

Частиною 3 ст. 415 ЦК України, особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди).

Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних відносин не застосовуються норми ст. 20, 67, 116, 120 та 152 ЗК України безпідставні, оскільки порушення прав ОСОБА_1 щодо користування спірною земельною ділянкою мають триваючий характер з 2000 року по даний час, а тому до вимог про відновлення порушеного права та усунення перешкод в користуванні вказаною земельною ділянкою необхідно застосовувати норми законодавства, які існують на момент звернення до суду з позовними вимогами про захист порушенних прав.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення непов'язані з позбавленням право володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з переходом права власності на будівлю ангару до ОСОБА_1 перейшло право користування на земельну ділянку, на якій розміщена вказана будівля, а тому передавши земельну ділянку ОСОБА_2 у власність, порушено права позивача як землекористувача.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права з підстав неналежного повідомлення про призначення, час та місце розгляду справи з таких підстав.

Частиною 2 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справ зобов"язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов"язки, визначені законом або судом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися своїми процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було повідомлено про оголошення перерви по вказаній справі та про призначення судового засідання на 23 жовтня 2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, отриманим особисто відповідачем 10 жовтня 2017 року (т. 3 а.с. 140).

Однак, ОСОБА_6 не цікавився вказаним судовим провадженням, що свідчить про невиконання ним своїх процесуальних обов'язків, визначених ст. ст. 43, 44 ЦПК України, а тому суд підставно розглянув вказану справу за відсутності відповідача.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права з підстав незаявлення суддею Рижим О.А. самовідводу не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Підстави для відводу (самовідводу) судді закріплені в ст. 20 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 20 ЦПК України суддя не може брати участь в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді.

З матеріалів справи вбачається, що 10 травня 2017 року суддя Рижий О.А. заявив самовідвід по справі №571/256/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області про визнання права власності на приміщення ангару, розташованого по АДРЕСА_1

Підставою самовідводу вказаного судді по зазначеній справі було винесення 06 березня 2017 року Сарненським районним судом Рівненської області під його головуванням ухвали про закриття провадження у даній справі, яку відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 11 квітня 2017 року було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для розгляду в іншому складі суду. За таких підстав повторна участь судді в новому розгляді її судом першої інстанції після скасування попереднього рішення або ухвали про закриття провадження в справі є недопустима.

Отже, підстав для заявлення самовідводу відповідно до ст. 20 ЦПК України в судді Рижого О.А. по даній справі немає.

Крім того, за наявності поважних підстав відповідач мав процесуальне право заявити відвід вказаному судді, однак ОСОБА_2 будь-яких заяв щодо відводу суддів по вказаній справі не заявлялося.

Разом з тим, колегія судів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині визнання недійсним та скасування Державного Акту Серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2010 року, виданого ОСОБА_2 на право приватної власності на земельну ділянку для використання в комерційних цілях, площею 0,1908 га., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналогічні положення містилися і в ч. 1 ст. 11 ЦПК України в редакції 2004 року.

Із позовної заяви від 31 січня 2014 року вбачається, що вимога про визнання недійсним та скасування Державного Акту позивачем не заявлялась (т. 1 а.с. 1-6).

20 червня 2014 року представником ОСОБА_1 подано заяву про доповнення позовних вимог (т.1 а. с. 168-171) в якій позивач просив скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 10 лютого 2010 року виданий на ім»я ОСОБА_2, однак ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 20 червня 2014 року в прийнятті вказаної заяви про доповнення позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 172-173).

За таких обставин в суду першої інстанції були відсутні підстави для вирішення цих позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, ст. 376, ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2017 року в частині визнання недійсним та скасування Державного Акту Серії НОМЕР_1 від 10 лютого 2010 року, виданого ОСОБА_2 на право приватної власності на земельну ділянку для використання в комерційних цілях, площею 0,1908 га., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1

В частині задоволених позовних вимог рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 лютого 2018 року.

Головуючий :

Судді :