Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.01.2018 Справа №607/7041/17
29 січня 2018 року Справа №607/7041/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Грицака Р.М.

за участю секретаря Чех Ю.Ю.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, начальника служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради Здеб З.Б., заступника міського голови Тернопільської міської ради з питань діяльності виконавчих органів ради Бицюра Л.О. про визнання дій неправомірними, скасування рішень та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся у Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області з позовом до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, начальника служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради Здеб З.Б., заступника міського голови Тернопільської міської ради з питань діяльності виконавчих органів ради Бицюра Л.О. про визнання дій неправомірними, скасування рішень та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №69 від 29.01.2014 року затверджено висновок органу опіки та піклування про учать батька ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_4, 2009 року народження. Однак він з даним рішенням не погодився та оскаржив його у суді. В подальшому службою у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради складено висновок від 9.03.2017 року «Щодо зміни способу та порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4, 2009 р.н.» , який був затверджений рішенням №77 Комісії з питань захисту прав дитини від 31 березня 2017 року та рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №313 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 29 січня 2014 року №69 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.». Цим рішенням виконавчий комітет, за заявою ОСОБА_7 від 20.02.2017 року, визначив (змінив) спосіб участі позивача у вихованні його сина. Проте, вважає, що виконавчий комітет Тернопільської міської ради не мав права вносити зміни до прийнятого ним рішення, яке оскаржене у суді, а згідно ч.3 ст.19 СК України, зобов'язаний був зупинити розгляд поданої заяви ОСОБА_7 Крім того, орган опіки і піклування обумовив побачення батька з дитиною в присутності іншої особи - матері, що є, згідно абзацу 2 ч.2 ст.159 СК України, виключною прерогативою суду. Визначивши побачення батька з його сином лише у присутності матері - порушив принцип рівності прав батьків щодо своїх дітей, гарантованих ст.141 СК України та ст.11 Закону України «Про охорону дитинства». Оскаржуваним рішенням виконавчий комітет незаконно скоротив вдвічі час побачень позивача з його сином та визначив їх у понеділок, замість вихідних, як це було до ухвалення рішення. Відтак виконавчим комітетом та Службою була спричинена моральна шкода йому та його сину. Вказавши у рішенні про те, що побачення повинні відбуватися лише у визначених місцях, відповідачі порушили конституційний принцип (ст.33 Конституції України) реалізований у ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» свободи пересування. Крім цього, при розгляді спору щодо участі у вихованні малолітнього ОСОБА_4 його батьком (встановлення побачень чи зміна їх графіку) Службою та виконавчим комітетом він належним чином не повідомлявся. Відтак не було враховане його право на участь у процесі прийняття рішення. Також зазначає, що 18 жовтня 2017 року виконавчий комітет Тернопільської міської ради, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини №248 від 15.09.2017 року ухвалив рішення №746 «Про затвердження висновку щодо визначення способу участі у вихованні дитини», яким визнав такими, що втратили чинність оскаржуване позивачем рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №313 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 29 січня 2014 року №69 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.» та рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29 січня 2014 року №69 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.». Дане рішення вважає позивач незаконним, оскільки виконавчий комітет не вправі був застосовувати такий спосіб припинення прав суб'єктів правовідносин, зокрема ОСОБА_1, ОСОБА_7 та їхнього сина, як визнання нечинними рішень №69 та №313, адже останні є актами індивідуальної дії, а чинне законодавство не містить повноважень органів місцевих рад, щодо визначення, зміни чи припинення прав шляхом зміни, скасування чи визнання нечинними, протиправними рішень, ухвалених ними ж. З цих підстав просить:

-визнати дії виконавчого комітету Тернопільської міської ради щодо ухвалення рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №313 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 29 січня 2014 року №69 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.» протиправними;

-скасувати рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №313 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 29 січня 2014 року №69 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.»;

-визнати дії служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради щодо затвердження висновку від 9.03.2017 року «Щодо зміни способу та порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4, 2009 р.н» протиправними; скасувати висновок служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради від 9.03.2017 року «Щодо зміни способу та порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4, 2009 р.н»;

-визнати дії Комісії з питань захисту прав дитини щодо ухвалення рішення Комісії з питань захисту прав дитини від 31 березня 2017 року №77 «Про розгляд звернення ОСОБА_7 щодо зміни встановленого графіку побачень батька з дитиною ОСОБА_4, 2009 р.н.» протиправними;

-скасувати рішення Комісії з питань захисту прав дитини від 31 березня 2017 року №77 «Про розгляд звернення ОСОБА_7 щодо зміни встановленого графіку побачень батька з дитиною ОСОБА_4, 2009 р.н.»;

-стягнути з Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради на його користь майнову шкоду у розмірі 1000 гривень за кожен тиждень дії рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №313 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 29 січня 2014 року №69 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.»;

-стягнути з Виконавчого комітету Тернопільської міської ради на його користь майнову шкоду у розмірі 1000 гривень за кожен тиждень дії рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №315 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 29 січня 2014 року №69 Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_2.»;

-стягнути з Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради на його користь майнову шкоду у розмірі 2000 гривень за кожен тиждень, починаючи з 1.09.2017 року, дії рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №313 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 29 січня 2014 року №69 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.»;

-стягнути з Виконавчого комітету Тернопільської міської ради на його користь майнову шкоду у розмірі 2000 гривень за кожен тиждень дії рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №313 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 29 січня 2014 року №69 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.»;

-визнати дії виконавчого комітету Тернопільської міської ради щодо ухвалення рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від №746 від 18 жовтня 2017 року «Про затвердження висновку щодо визначення способу участі у вихованні дитини» протиправними;

-скасувати рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №746 від 18 жовтня 2017 року «Про затвердження висновку щодо визначення способу участі у вихованні дитини»;

-визнати дії виконавчого комітету Тернопільської міської ради щодо ухвалення висновку органу опіки та піклування, додатку до рішення виконавчого комітету від 18.10.2017 року №746, щодо визначення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправними; скасувати висновок органу опіки та піклування, додаток до рішення виконавчого комітету від 18.10.2017 року №746, щодо визначення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2;

-визнати дії Комісії з питань захисту прав дитини щодо ухвалення рішення Комісії з питань захисту прав дитини №248 від 15 вересня 2017 року «Про надання висновку на запит суду до справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визначення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_4, 2009 р.н» протиправними; скасувати рішення Комісії з питань захисту прав дитини №248 від 15 вересня 2017 року «Про надання висновку на запит суду до справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визначення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_4, 2009 р.н».

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Виконавчого комітету Тернопільської міської ради Бицюра Л.О. в судове засідання не з'явився, однак подав суду письмове заперечення відносно позову, в якому просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог, справу розглядати за відсутності представника за наявними матеріалами.

Представник відповідача служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради Здеб З.Б. в судове засідання не з'явилася, однак подала суду письмове заперечення відносно позову, в якому зазначила, що внесення змін до рішення виконавчого комітету від 29.01.2014 року №69 «Про затвердження висновку, щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, що проживає окремо» прийнято відповідно до норм чинного законодавства в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.», тому просить в задоволенні позову відмовити, справу розглядати за відсутності представника за наявними матеріалами.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав:

За умовами ст. 4 ЦПК України кожна особа, має в порядку встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає спір керуючись принципом диспозитивності судового розгляду (ч.1 ст. 13 ЦПК України) - в межах заявлених сторонами вимог та на підставі поданих ними доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбу, який розірваний.

Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4

За заявою ОСОБА_1 на основі зібраних матеріалів Службою у справах дітей Тернопільської міської ради складено висновок про участь батька ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_4, 2009 року народження, згідно якого орган опіки та піклування вважає за доцільне встановити побачення батькові ОСОБА_1 з сином ОСОБА_4 у І-ІІІ суботу місяця з 09 год. до 13 год. та ІІ -ІУ неділю місяці з 09 год. до 13 год. Побачення мають відбуватись в присутності матері дитини. Зобов'язано ОСОБА_1 не порушувати графік побачень, виконувати свої батьківській обов'язки. Приділяти дитині увагу і турботу. Зобов'язано матір поважати батьківські права та не чинити батькові перешкоди у спілкуванні з сином.

Зазначений висновок органу опіки та піклування про учать батька ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_4, 2009 року народження затверджений Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №69 від 29.01.2014 року.

20.02.2017 року ОСОБА_7 звернулася в Службу у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради із заявою про зміну графіку побачень дитини із батьком, яка обґрунтована тим, що побачення батька з дитиною мають відбуватися у її присутності однак у зв'язку зі зміною графіку її роботи просила встановити побачення сина з батьком щопонеділка з 15.00 год. до 17.00 год.

Службою у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради встановлено, що згідно з інформацією Козівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області від 30.01.2017р. батько дитини ОСОБА_1 є боржником по сплаті аліментів (сума боргу станом на вересень 2016р. становить 30 053,79 грн».). Працівниками служби у справах неповнолітніх та дітей 02.03.2017р. проведено бесіду, в ході якої з'ясовано, що ОСОБА_4 навчаться в ТЗОШ №9 2-Г класі. Побачення його з батьком проходять або в ТРЦ «Подоляни», або в парках м.Тернополя. ОСОБА_4 подобається кататися з батьком на катамаранах. При зустрічах батько йому купляє чай, тістечка. Змінити графік побачень з батьком дитина погодилась. Батько дитини ОСОБА_1 на засідання комісії не з'явився та не повідомив про причини своєї відсутності, хоча був належним чином повідомлений. Жодних заперечень щодо внесення змін у рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.01.2014р. №69 в. службу справах неповнолітніх та дітей не надсилав. На підставі зібраних матеріалів 9.03.2017 року Службою у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради складено висновок «Щодо зміни способу та порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4, 2009 р.н.» згідно якого Служба вважає за доцільне внести зміни у п. 1 висновку затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №69 від 29.01.2014 року, виклавши його в наступній редакції: Встановити побачення батькові ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в такі дні, щопонеділка з 15.00 год. до 17.00 год. Побачення повинні відбуватися в присутності матері в місцях культурно-розважального характеру для повноцінного відпочинку дітей. Рішенням Комісії з питань захисту прав дитини від 31 березня 2017 року №77 «Про розгляд звернення ОСОБА_7 щодо зміни встановленого графіку побачень батька з дитиною ОСОБА_4, 2009 р.н.» вирішено: внести зміни у п. 1 висновку затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №69 від 29.01.2014 року, виклавши його в наступній редакції: Встановити побачення батькові ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в такі дні, щопонеділка з 15.00 год. до 17.00 год. Побачення повинні відбуватися в присутності матері в місцях культурно-розважального характеру для повноцінного відпочинку дітей. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №313 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 29 січня 2014 року №69 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.» вирішено внести зміни у п. 1 висновку затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №69 від 29.01.2014 року, виклавши його в наступній редакції: Встановити побачення батькові ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в такі дні, щопонеділка з 15.00 год. до 17.00 год. Побачення повинні відбуватися в присутності матері в місцях культурно-розважального характеру для повноцінного відпочинку дітей.

Відповідно до вимог ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками , за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до вимог ст. 158 СК за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Положеннями п. 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, передбачено, що у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини.

Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби, також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Після з'ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Стаття 19 СК України передбачає участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви.

В судовому засіданні встановлено, та не заперечується сторонами, що 21.02.2017 року Тернопільський міськрайонний суд відкрив провадження у справі №607/1114/17-ц за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради про скасування рішення від 29 січня 2014 року №69 «Про затвердження висновку органу опіки і піклування про участь батька ОСОБА_1 у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.» та до ОСОБА_7 про визначення способів участі позивача у вихованні його сина.

В ході даної справи, згідно ухвали суду Комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тернопільської міської ради складено висновок №248 від 15.09.2017 року яким встановлено, що батько дитини ОСОБА_1 є боржником по сплаті аліментів. Працівниками служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради 07.08.2017 року проведено бесіду з малолітньою дитиною ОСОБА_4. В ході бесіди з'ясовано, що побачення його з батьком проходять неохоче, оскільки під час спільних прогулянок батько не враховує бажання ОСОБА_4, не цікавиться його думкою, захопленнями, навчанням. На питання: чи бажає ОСОБА_4 більше часу проводити з батьком під час літніх канікул за місцем проживання батька, дитина категорично відмовилась. Враховуючи викладене орган опіки і піклування вважає за доцільне: Рекомендувати батькові ОСОБА_1 здійснювати свою участь у вихованні сина ОСОБА_4, І2.05.2009р.н, у такі дні: щопонеділка з 10.00 год. до 12.00 год. Побачення повинні відбуватися в присутності матері в місцях розважального характеру, призначених для повноцінного відпочинку дітей. Рекомендувати батькові ОСОБА_1 не порушувати графік побачень, приділяти синові увагу і турботу.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №746 від 18.10.2017 року «Про затвердження висновку щодо визначення способу участі у вихованні дитини» вирішено: 1(Вважати такими, що втратили чинність рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.01.2014р. №69 «Про затвердження висновку щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, що проживає окремо» та рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10.05.2017р. №313 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.01.2014р. №69 «Про затвердження висновку щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, що проживає окремо»; 2) Затвердити висновок щодо визначення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.; 3)Службі у справах неповнолітніх та дітей направити висновок до Тернопільського міськрайонного суду для вирішення питання но суті.

Відповідно до вимог ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що на підставі заяви матері дитини, зібраних матеріалів та встановлених обставин справи, з'ясування ставлення дитини до батька, прихильності дитини до батька, з врахуванням відсутності заперечень з боку батька дитини, який на засідання комісії жодного разу не з'явився, орган опіки та піклування в межах наданих йому законодавством повноважень, надав відповідний висновок від 9.03.2017 року «Щодо зміни способу та порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4, 2009 р.н.», який затверджений рішенням №77 Комісії з питань захисту прав дитини від 31 березня 2017 року та рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №313.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

В Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини).

Закріплені у статті 144 Конституції України і статті 59 Закону норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування. В Законі встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання, і що рішення відповідної ради може бути внесене на повторний розгляд цієї ж ради (стаття 25, частина четверта статті 59). У Законі передбачено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, які належать до компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою, і що раді належить право скасовувати акти виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень (частина дев'ята статті 59, пункт 15 частини першої статті 26).

В законах України також передбачено право органів місцевого самоврядування скасовувати та змінювати свої рішення. Так, у Законі України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" органу місцевого самоврядування надано право за його ж ініціативою переглянути, зупинити дію та скасувати власний регуляторний акт (частини перша, друга статті 11). В Основному Законі України передбачено право направляти письмові звернення або особисто звертатися до органів місцевого самоврядування, які зобов'язані розглянути звернення (стаття 40). Законом України "Про звернення громадян" встановлено право органів місцевого самоврядування скасовувати або змінювати оскаржувані рішення (абзац п'ятий частини першої статті 19).

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п'ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Отже, з наведених норм законеодаства можна зробити висновок, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Одночасно в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Суд критично оцінює твердження позивача, що виконавчий комітет Тернопільської міської ради не мав права вносити зміни до прийнятого ним рішення, яке оскаржене у суді, а згідно ч.3 ст.19 СК України, зобов'язаний був зупинити розгляд поданої йому заяви ОСОБА_7, оскільки поданий ОСОБА_1 позов до суду та звернення ОСОБА_7 є різними по своїй суті, а прийняте рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29.01.2014р. №69 «Про затвердження висновку щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, що проживає окремо» є актом багаторазового застосування, який врегульовує правовідносини, що залежить від числених факторів, в даному випадку неможливістю виконання визначеного оспорюваним рішенням порядку побачень у зв'язку зі зміною графіку роботи матері дитини, у присутності якої повинні відбуватися побачення її дитини з батьком.

Крім того позивачем оскаржуюєься рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 10 травня 2017 року №313, яке визнане таким, що втратило чинність за рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №746 від 18.10.2017 року, а відповідно підстави для його скасування відсутні.

Також суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що виконавчий комітет не вправі на вчиненні дій, щодо визнання не чинними прийнятих ним рішень №69 та №313, оскільки як встановлено в судовому засіданні рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №746 від 18.10.2017 року прийняте на виконання ухвали суду в порядку розгляду справи за позовом ОСОБА_1 про визначення способу та порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4, 2009 р.н.

Оскаржувані позивачем дії Комісієї з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тернопільської міської ради щодо складання висновку №248 від 15.09.2017 року, суд вважає, такими, що відповідають вимогам закону, оскільки вчинені на виконання ухвали суду.

Безпідставними є доводи позивача, щодо незаконності встановлення побачень із сином у присутності матері, оскільки встановлення побачень у присутності матері не можна розцінювати як обмеження батька у здійсненні батьківських прав. Батько не позбавлений можливості брати участь у вихованні сина та можливості особистого спілкування з ним.

Крім того, в силу ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України висновок органу опіки та піклування не є обов'язковим для суду, який розглядає даний спір, та суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З огляду на вище зазначене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки Виконавчий комітет Тернопільської міської ради та служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради та їх посадові особи при вирішенні питань, щодо визначення способу та порядку участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4, 2009 р.н., діяли в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідачів моральну шкоди, внаслідок протиправних дій відповідачів, однак суд не вбачає в діях відповідачів порушення прав позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Керуючись Конвенцією про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України№789-XII від 27.02.1991р., ст.ст. 19, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 Цивільно-процесуального кодексу України, Постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради, служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, начальника служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради Здеб З.Б., заступника міського голови Тернопільської міської ради з питань діяльності виконавчих органів ради Бицюра Л.О. про визнання дій неправомірними, скасування рішень та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 05.02.2018 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак