Номер провадження: 22-ц/785/1223/18
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Тьосовій Я.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6 та його представників ОСОБА_7 і ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа: Орган опіки та піклування Суворовської державної районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення порядку спілкування батька з дитиною,-

В С Т А Н О В И Л А:

08 серпня 2016 року позивач звернулася до суду із позовною заявою про встановлення порядку спілкування батька з дитиною.

Свої вимоги мотивує тим, що позивачка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_6 знаходились у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

В 2015 році шлюб було розірвано. На цей час батьки проживають окремо. Син ОСОБА_9 проживає разом із матір'ю.

Між батьком та матір'ю дитини останній час склалися неприязні стосунки, які пов'язані із розподілом спільного майна подружжя - квартири, де на цей час проживає ОСОБА_4 разом з дитиною.

Стосунки відповідача з позивачкою різко погіршилися, що впливає і на стосунки з дитиною. Під час спілкування з дитиною відповідач погрожує відібрати його у матері, намагаючись створити у сина негативне ставлення до матері.

В червні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про визначення місця проживання дитини та способів його участі у вихованні та спілкуванні з сином.

Висновком Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації вих. №01-05-3/256 вх. від 05.07.2016р. про визначення місця проживання малолітньої дитини та способів участі батька ОСОБА_6 у вихованні та спілкуванні з сином встановлено наступне: орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_9 з матір'ю ОСОБА_4, визначено порядок зустрічей ОСОБА_6 з сином ОСОБА_9 шляхом встановлення систематичних побачень у другі та четверті вихідні дні місяця з 10.00 суботи до 18.00 год. неділі та один будній день без присутності матері.

Вважаючи, що такий порядок спілкування батька з дитиною встановлено не в інтересах дитини позивачка звернулася до суду з позовом та просила встановити порядок спілкування батька з дитиною шляхом встановлення систематичних побачень 1 вихідний на місяць з 10 год. по 18 год. у присутності матері ОСОБА_4.

В судовому засіданні відповідач та його представники позовні вимоги не визнали та просили позов залишити без задоволення.

Представник Органу опіки та піклування Суворовської державної районної адміністрації ОМР в судовому засіданні вирішення питання стосовно задоволення позову залишила на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_4 та представник третьої особи Органу опіки та піклування Суворовської державної районної адміністрації ОМР не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_4 представляє адвокат. Тому у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення на неї, а також заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 лютого 2012 року, рішенням Суворовського районного суду від 29.04.2015р. шлюб між ними було розірвано (т.1, а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_9 (т.1, а.с. 10).

Після припинення шлюбних відносин син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11), яка за місцем роботи у КУ «Одеське обласне патологоанатомічне бюро» характеризується позитивно.

Відповідач ОСОБА_6 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11), але проживає у батьків за адресою: АДРЕСА_2, де за місцем проживання характеризується позитивно (т.1, а.с. 149).

Син сторін у справі ОСОБА_9 відвідує Одеський дошкільний навчальний заклад «Ясла-садок» №266 Одеської міської ради з 17 березня 2016 року (т.1, а.с. 152, 153)

Між батьками дитини існують напружені стосунки, у тому числі, у зв'язку з поділом майна подружжя (т.1, а.с. 12-14) й вони не можуть дійти згоди щодо способу та порядку спілкування з дитиною та її виховання.

У статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ст. ст. 6, 27 вказаної Конвенції держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини; визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою крім випадків, коли це право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування; зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною, та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Однак, як вбачається з частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновком Служби у справах дітей Одеської міської ради №5673 від 16 червня 2016 року «Про можливість визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, та визначення способів участі батька ОСОБА_6 у вихованні малолітнього сина» встановлено, що місце проживання малолітнього ОСОБА_9 можливе визначити з матір'ю ОСОБА_4 та визначено способи участі батька ОСОБА_6 у вихованні свого малолітнього сина ОСОБА_9 шляхом встановлення перебування дитини з батьком: другі та четверті вихідні дні місяця з 10.00 год. суботи до 18.00 год. неділі, та один будній день тижня за попередньою домовленістю з матір'ю дитини (т.1, а.с. 103-105).

Висновком Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації №01-05-3/256від 05.07.2016р. «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та способів участі батька ОСОБА_6, у вихованні та спілкуванні з сином» встановлено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_9 з матір'ю ОСОБА_4, визначено порядок зустрічей ОСОБА_6 з сином ОСОБА_9 шляхом встановлення систематичних побачень у другі та четверті вихідні дні місяця з 10.00 суботи до 18.00 год. неділі та один будній день без присутності матері (т.1, а.с. 87-88).

Висновком судово-психіатричних експертів №48 від 13.02.2017р., проведеною судовими експертами КУ «Одеський обласний центр психічного здоров'я» Куницькою В.В. та ОСОБА_15, встановлено, що дитина ОСОБА_9 потребує психотерапевтичного супроводу психолога для подолання тривожних переживань та страхів, пов'язаних в більшій мірі з ситуацією розлучення батьків, демонстрацією ними агресії, також характерологічні та особисті загострення ОСОБА_6, можуть мати для під експертного ОСОБА_9 травматичний вплив. Мати ОСОБА_9 - найголовніша людина, з якою розлучати дитину не можна ні за яких обставин (т.1, а.с. 200-204).

Допитані в судовому засіданні судові експерти ОСОБА_17 (психолог-доповідач) та ОСОБА_15 підтвердили вказаний висновок.

Згідно відповіді Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок» №266 вих. №01-25/176 від 13.06.2017р. неодноразово ОСОБА_6 разом з ОСОБА_4 забирали сина ОСОБА_9, при кожному відвідуванні батьком дитини мати була присутньою. При спільному відвідуванні дитини батьками, настрій дитини поліпшувався (т.1, а.с. 224, 225).

11 червня 2017року між ОСОБА_6 та Бюром психологічних досліджень в особі ФОП ОСОБА_18 було укладено договір №316/17 на проведення психологічного дослідження, яким було встановлено, що остання зобов'язується провести психологічне дослідження та відповісти на питання замовника.

Психологічним висновком №3/6/17 від 16.06.2017р., складеним судовим експертом в галузі психології Бюро психологічних досліджень ОСОБА_18, встановлено, що дитина ОСОБА_9 не спроможний у повної мірі надавати оцінку відношенню кожного з батьків до нього, але спроможний виявляти прихильність до одного з батьків. Зменшення контактів з батьком не є доцільним в інтересах дитини, з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку (т.1, а.с. 230-244). Допитана в судовому засіданні судовий експерт в галузі психології ОСОБА_18 (свідоцтво №362 від 26.06.2014р.) підтвердила свій висновок.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що батьки мають рівні права на учать у вихованні їх малолітнього сина, той з батьків з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у його вихованні, враховував інтереси батька, який бажає бачити сина якомога більше, приймати безпосередньо та активну участь у його вихованні, спілкуватися з ним, те, що батько проживає на достатньої відстані від місця проживання дитини, а тому має обмежені можливості для визначення власного вільного часу для спілкування з дитиною, а також вік дитини, стан її здоров'я та обумовлених цим особливостей режиму дня, який має забезпечити здоровий розвиток дитини, та встановив, що порядок зустрічей дитини з батьком без присутності матері, сприяє найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Посилання представника позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано ті обставини, що надавати батьку зустрічі з дитиною без присутності матері є небезпечним для самої дитини, так як він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, веде аморальний спосіб життя (дебоширить та вживає алкоголь), та те, що після того, як дитина повертається від свого батька (відповідача), вона хворіє, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року,цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову, але безспірних та об'єктивних доказів з приводу того, що надавати батьку зустрічі з дитиною без присутності матері є небезпечним для самої дитини, так як він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, веде аморальний спосіб життя (дебоширить та вживає алкоголь), та те, що після того, як дитина повертається від свого батька (відповідача), вона хворіє, позивачка не надала ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини та право, зокрема, бабусі на спілкування з онуком та право приймати участь у його вихованні. Окрім того, батьків законодавством зобов'язано вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).

Законодавством також встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для батьків (ст. 158 СК України).

І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

У випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків (а також бабусі) у вихованні дитини, зокрема батько зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини постійно, а не тільки за домовленістю із матір'ю. Не врахування цього при вирішенні спору і встановлення способу спілкування позивачів з дитиною виключно за домовленістю з відповідачкою, може протиправно обмежити їх участь у вихованні дитини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, погодившись з визначеним органом опіки та піклування способом участі відповідача у вихованні його малолітнього сина, правильно визначив характер відносин які склались між сторонами, та дійшов вірного висновку про те, що в інтересах дитини зустрічі батька з сином слід проводити у відсутності матері дитини, враховуючи конфліктні стосунки, які склалися між сторонами, з метою уникнення суперечок між батьками в присутності дитини, з метою застосування належного психоемоційного стану дитини. Крім того, позивачкою не було надано доказів про наявність у дитини захворювань, які б унеможливили його зустрічі з батьком у відсутності матері.

Також безпідставними є твердження представника позивачки ОСОБА_4, - ОСОБА_5, в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції дав неналежну оцінку наявним у справі доказам, наданим сторонами у справі.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно з'ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі,з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості,дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що законних підстав для задоволення позову немає.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 05 квітня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

П.М.Черевко

Р.Д.Громік