Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 592/3256/17

провадження № 61-9159св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області в складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю., Хвостика С. Г. від 03 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 01 грудня 2003 року він перебував у трудових відносинах з публічним акціонерним товариством «Сумське науково виробниче об'єднання» (далі - ПАТ «Сумське науково виробниче об'єднання» та 17 січня 2017 року звільнений з посади слюсара механоскладальних робіт, у зв'язку з невиконанням власником умов колективного договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. На день звільнення з роботи ПАТ «Сумське науково виробниче об'єднання» нарахувало йому заробітну плату за період з вересня 2016 року по день звільнення в сумі 18 848 грн 74 коп., але виплатити її внаслідок відсутності грошових коштів відмовилося, що і стало підставою звернення до суду з указаним позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 липня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 11 055 грн. Стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» у рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачу своєчасно при звільненні ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» не було виплачено заробітну плату, а тому є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» задоволено. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінено. Стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6 432 грн, з утриманням з даної суми податків та інших обов'язкових платежів. Вирішено питання про судовий збір.

Апеляційний суд, змінюючи рішення місцевого суду виходив із того, що суд першої інстанції при обрахуванні середнього заробітку за час затримки розрахунку позивача припустився помилки, та виходив з п'ятиденного робочого тижня, оскільки позивач працював неповну робочу неділю, а саме три дні в тижні, відтак сумарне число робочих днів з 27 квітня 2017 року по 24 липня 2017 року, становить 32 робочих днів, з відповідача за затримку розрахунку при звільненні підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 6 432 грн.

У касаційній скарзі, поданій у жовтня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що позивач працював на умовах 5-денного робочого тижня, судом першої інстанції вірно обраховано розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 11 055 грн, оскільки він залучався до роботи у додаткові дні, а саме: четвер та п'ятницю, у місяці, що передували його звільненню. Разом із тим, робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

У березні 2018 року до Верховного Суду від ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» надійшов відзив на вищезазначену касаційну скаргу, у якому заявник указує на те, що 21 березня 2014 року товариством був виданий наказ № 75 «Про встановлення режиму неповного робочого тижня», яким для всіх категорій працівників товариства встановлений режим неповного робочого тижня з робочими днями: понеділок, вівторок, середа. Апеляційний суд Сумської області при обчисленні розміру середнього заробітку позивача вірно використав формулу, за якою обрахував період затримки саме за робочі дні, виходячи із середнього заробітку позивача, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Товариство не заперечує, що позивач залучався до роботи у додаткові дні, а саме: четвер та п'ятницю у місяці, що передували його звільненню. Для залучення позивача до роботи у додаткові дні, не передбачені наказом від 21 березня 2014 року № 75 (четвер та п'ятницю) у позивача отримувалась згода, оскільки залучення останнього до роботи у дні, не передбачені трудовим договором, без його згоди було б порушенням вимог частини третьої статті 32 КЗпП України.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 лютого 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд установив, що позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» з 01 грудня 2003 року по 17 січня 2017 року, та працював в котельному цеху № 4 слюсарем механоскладальних робіт.

Відповідно до довідки № 16-07/272 від 28 квітня 2017 року, виданої ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» позивачу було нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 24 329 грн 37 коп. у тому числі і нараховану вихідну допомогу в розмірі 13 266 грн.

Заробітна плата в сумі 24 329 грн 37 коп. була виплачена ОСОБА_4 05 квітня 2017 року.

У відповідності до вимог статтей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом другим Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом, 3 та 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата: доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного число робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

З довідки від 28 квітня 2017 року наданої ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_4 становила 201 грн.

Так, наказом генерального директора ПАТ Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» від 21 березня 2014 року № 75 встановлено з 26 травня 2014 року для всіх працівників підприємства неповну робочу неділю з наступним режимом роботи, а саме, трьохденну робочу неділю, з наступними робочими днями: понеділок, вівторок, середа.

Тобто, на підприємстві діє неповний трьохденний робочий тиждень, установлений наказом від 26 травня 2014 року № 75. Триденний робочий тиждень, який діяв у тому числі і для позивача протягом травня 2017 року - липня 2017 року, був установлений у зв'язку із виробничою необхідністю, за згодою з конкретними працівниками.

Таким чином, ураховуючи те, що сумарне число робочих днів за період з 27 квітня 2017 року по 24 липня 2017 року, згідно з графіком роботи підприємства, встановленого наказом від 21 березня 2014 року № 75 становить 32 робочих дні, апеляційний суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача за затримку розрахунку при звільненні середній заробіток в розмірі 6 432 грн.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило