Постанова

Іменем України

26 березня 2018 року

м. Київ

справа № 311/4469/15-ц

провадження № 61-760св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року у складі судді Носика М.А. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року у складі суддів: Стрелець Л.Г., Гончар М.С., Каракуші К. В.

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту перебування в сімейних відносинах без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю і поділ майна.

Позов мотивовано тим, що влітку 2002 року він познайомився з відповідачем, з якою згодом почали проживати спільно як подружжя. За час спільного життя вони займалися облаштуванням побуту, разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, вирішували всі сімейні питання. У 2005 році на зароблені спільно кошти придбали будинок на АДРЕСА_1, який після придбання відремонтували та обладнали також за спільні кошти. 12 лютого 2015 року між ними був укладений договір позики в простій письмовій формі на суму 60 000 грн, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою, в якій остання визнає факт існування шлюбних відносин між ними. З початку вересня 2014 року їхні стосунки погіршилися та відповідач переїхала проживати за іншою адресою. З часу залишення помешкання відповідачем, він особисто дбає про стан будинковолодіння, у якому проживає сам, сплачує необхідні платежі за надані комунальні послуги. Однак відповідач без його відома оформила на своє ім'я правовстановлюючі документи на цей житловий будинок та має намір його продати. Отже, позивач буде позбавлений права власності на його частину.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року, в позові відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, відмовляючи в позові, виходив з недоведеності факту проживання з червня 2002 року по грудень 2014 року позивача з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з веденням спільного господарства, побуту і бюджету, тобто однією сім'єю без перебування у шлюбі між собою.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували, що спірний будинок було придбано під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, не надав допустимих доказів про придбання будинку внаслідок спільної праці та проживання з відповідачем однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

У поданій 27 травня 2017 року касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

4 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 мотивовано тим, що під час розгляду справи суд не взяв до уваги всі обставини, що мають істотне значення для справи та підтверджують факт його проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з червня 2002 року по грудень 2014 року, ведення спільного господарства та спільної участі у придбанні спірного майна.

Рішенням Васильківського районного суду від 09 листопада 2015 року у справі № 311/2611/15-ц встановлені обставини, що мають преюдиційне значення у вказаній цивільній справі.

Суди не звернули увагу на визнання відповідачем та її дочкою існування відносин, які властиві родині.

Суди не взяли до уваги різницю між площею будинку, придбаного відповідачем, та фактичною його добудовою ОСОБА_4, яка становить 116,7- 84,7 = 32,0 кв.м.

Отже, за час сімейних відносин вартість спірного майна суттєво збільшилася порівняно з вартістю на час його придбання. Суд не взяв до уваги, що відповідач у розписці за договором позики, укладеного між сторонами, назвала себе цивільною дружиною позивача.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

За положеннями частини другої статті 21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанції, правильно застосували норми статей 3, 21, 74 СК України та дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт проживання з відповідачем у період з червня 2002 року по грудень 2014 року у фактичних шлюбних відносинах з веденням спільного господарства, побуту і бюджету, тобто однією сім'єю без перебування у шлюбі між собою.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що влітку 2002 року позивач познайомився з відповідачем та згодом вони почали проживати спільно на території Верхньокриничанської сільської ради Василівського району Запорізької області.

Сторони визнали, що протягом 2002 року - грудня 2014 року вони співмешкали та мали близькі відносини. За вказаний період часу не менше трьох разів сторони протягом певного часу проживали окремо.

За договором купівлі-продажу нерухомого майна від 22 вересня 2005 року № 2020, посвідченого приватним нотаріусом СкориченкоА. В., ОСОБА_5 купила у ОСОБА_7 за 45 478 грн 50 коп. житловий будинок на АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований цей житловий будинок.

Відповідач зареєстрована у належному їй на праві власності будинку АДРЕСА_1, а позивач зареєстрований у належному йому будинку АДРЕСА_2.

Також суди встановили, що у 2004-2010 роках відповідач була приватним підприємцем. У 2000-му році придбала трактор Т-40, 1991 року випуску, який згодом продала. За кошти від продажу трактора та підприємницької діяльності вона придбала спірний будинок, в той час як позивач з травня 2002 року по червень 2003 року працював робітником у комунальному підприємстві «Зеленгосп». З червня 2003 року по травень 2005 року позивач не працював, певний час отримував допомогу по безробіттю. З травня 2005 року він працював оператором очисних споруд та слюсарем-ремонтником очисних споруд комунального підприємства «Облводоканал», де отримував невисоку заробітну плату.

У технічному паспорті на житловий будинок, який виготовлений станом на 6 квітня 2015 року в характеристиках будинку, господарських будівель та споруд зазначено, що рік побудови сараїв 1980 та 1991 рік, прибудов до житлового будинку 1975, 1980 та 1990 рік, тобто до придбання ОСОБА_5 житлового будинку.

Апеляційний суд зазначив, що жоден із допитаних судом першої інстанції свідків не підтвердив факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, а розписка не є переконливим доказом на підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім'єю.

Отже, доводи касаційної скарги про те, що позивач проживав з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з червня 2002 року по грудень 2014 року, вів з нею спільне господарство та брав спільну участь у придбанні й ремонті спірного майна не спростовують установлені судами обставини та зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 10 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик