Справа № 741/605/17 Провадження № 22-ц/795/286/2018 Головуючий у I інстанції - Киреєв О. В. Доповідач - Вінгаль В. М.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

голова судового засідання: ВІНГАЛЬ В.М.,

суддів: ГУБАР В.С., ОНИЩЕНКО О.І.,

з участю секретаря судового засідання: Бивалькевич Т.В.,

позивач: ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_2,

оскаржується рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання житлового будинку особистою власністю та усунення перешкод у його користуванні і розпорядженні шляхом виселення осіб без надання іншого жилого приміщення,

прізвище судді: Киреєв О.В.; час і місце ухвалення рішення: 16 год. 12 хв., м. Носівка;

дата складання повного тексту рішення: 24 вересня 2017 року,

УСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просив:

- визнати за позивачем особистою приватною власністю будинок АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.09.2004 року;

- усунути позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.09.2004 року. З 09.11.1991 року по 03.07.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодних претензій матеріального характеру не було. У 2015 році відповідачі почали створювати позивачу перешкоди у користуванні та володінні його власністю та вчиняти протиправні дії до нього та його близьких родичів. Позивач звернувся до нотаріальної контори для переоформлення спірного житлового будинку на свою матір, але нотаріус повідомив про необхідність отримання згоди колишньої дружини, яка категорично відмовилася її надавати. ОСОБА_2 був змушений переїхати до помешкання своєї нової дружини, але забрати свою матір до однокімнатної квартири немає можливості, в той час як ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з чоловіком та дитиною проживають у будинку позивача, хоча мають свій власний будинок та інше житло. Позивач змушений звернутися до суду для захисту своєї особистої приватної власності, а також свого життя та життя матері від постійних погроз з боку відповідачів, які тільки користуються його власністю, але ніякої участі у його утриманні та ремонту не приймають.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на грубе порушення матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що підставою звернення ОСОБА_2 до суду стали перешкоди у розпорядженні своєю власністю - відмова нотаріуса у оформленні договору дарування без згоди ОСОБА_3 як колишньої дружини позивача, а також невизнання ОСОБА_3 за позивачем права власності на майно, яке ним було набуто до шлюбу. Скаржник наголошує на тому, що відповідачі не визнають, що він є власником будинку та співжиття з відповідачами неможливе, а тому на підставі ст.ст. 387, 391, 392 ЦК України, ч.1 ст.116, 157 ЖК України просив задовольнити його позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши голову судового засідання, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст.1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для повторного визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_2 та недоведеності систематичного руйнування чи псування відповідачами жилого приміщення, використання його не за призначенням або систематичного порушення правил співжиття.

З таким висновком суду повністю погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом встановлено, що згідно записів погосподарської книги Носівської сільської ради за 1991 - 1995 роки №19/1, особовий рахунок НОМЕР_1, станом на 15.04.1991 року по АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_2 Домогосподарство відноситься до типу колгоспного (а.с.13).

09 листопада 1991 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб (а.с.11).

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають повнолітніх дітей - відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.09.2004 року, виданого виконавчим комітетом Червонопартизанської сільської ради, домоволодіння по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення виконкому №88 від 29.07.2003 року (а.с.9).

07.09.2004 року право власності на вищезазначене домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_2 в Носівському БТІ, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 10).

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 03 липня 2013 року, яке набрало законної сили 16 липня 2013 року, розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1, як єдиний член колишнього колгоспного двору. Таке право власності виникло у позивача до реєстрації шлюбу з відповідачем і підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07 вересня 2004 року.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_2 вказував на створення перешкод у розпорядженні його власністю, зокрема, відмову нотаріуса у оформленні договору дарування без згоди ОСОБА_3 як колишньої дружини позивача, а також невизнання ОСОБА_3 за позивачем права власності на майно, яке ним було набуто до шлюбу.

Проте відмова нотаріуса у оформленні договору дарування у матеріалах справи відсутня.

ОСОБА_2 не підтвердив належними доказами, що його право з боку відповідчів оспорюється або не визнається, хоча такий обов'язок на нього покладено відповідно до вимог ст.ст.57-59 ЦПК України.

Суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми та обставини справи в сукупності, обґрунтовано дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_2 права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

Посилання ОСОБА_2 на те, що формально в описовій частині судового рішення зазначається, що позивач є особистим власником житлового будинку, але суд відмовився визнавати це в резолютивній частині апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки суд першої інстанції вірно виходив із відсутності підстав для застосування ст. 392 ЦК України.

Стаття 109 ЖК України передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст.116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснено у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

За матеріалами справи, згідно висновку Носівського ВП НВП ГУНП в Чернігівській області від 01.05.2017 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проведено бесіду профілактичного характеру про недопустимість вчинення антигромадської поведінки та протиправних дій (а.с.95). Зазначений висновок не містить посилання на застосування до ОСОБА_3 заходів попередження чи громадського впливу уповноваженим на це органом, а проведення профілактичної бесіди до таких не відноситься. Вищевикладене свідчить про наявність між колишнім подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 напружених, неприязних стосунків, проте ці обставини не є достатньою підставою для виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, матеріали справи не містять доказів вжиття до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заходів попередження або громадського впливу.

Враховуючи, що відповідачі мають право користування житловим будинком АДРЕСА_1 як колишні члени сім'ї власника будинку, відсутні докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 порушують правила ст.116 ЖК України, при цьому до них застосовувались заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів з вказаного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.

Отже, апеляційний суд вважає, що зроблені в ході вирішення спору висновки суду першої інстанції є правильними і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 383, 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Голова судового засідання:Судді: