Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 320/12252/14-ц

провадження № 61-3061св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області в складі судді Пономаренко Л. Е. від 10 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 листопада 2016 року вскладі суддів: Бєлки В. Ю., Воробйової І. А., Онищенко Е. А.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0708/0408/45-008, з подальшим внесенням змін та доповнень.

Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, банк зобов'язується надати боржнику кредит у сумі 65 тис. дол. США, а відповідач зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 65 тис. дол. США.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, 29 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 уклали договір поруки № 0708/0408/45-008-Р-1, відповідно до умов якого остання як поручитель поручається за виконання ОСОБА_1 обов'язків, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі такого договору в майбутньому.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, за умовами якого банк відступив останньому свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами та пов'язаними з ними договорами забезпечення.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів.

Указано, що внаслідок укладення зазначених договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 29 квітня 2008 року № 0708/0408/45-008, позичальником згідно якого є ОСОБА_1

У зв'язку із тим, що боржник неналежно виконує взяті на себе зобов'язання, грубо порушує істотні умови кредитного договору, станом 27 липня 2014 року сформувалася заборгованість: за кредитом - у розмірі 64 516 дол. США 97 центів, що за курсом Національного банку України на дату розрахунку складає 758 254 грн 85 коп., зі сплати відсотків - 46 109 дол. США 46 центів, що за офіційним курсом Національного банку України на дату розрахунку складає - 541 915 грн 12 коп., зі сплати пені - 54 121 дол. США 73 центи, що по курсу Національного банку України на дату розрахунку складає 636 081 грн 71 коп. Кредитор указав, що згідно вимог чинного законодавства стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, у зв'язку із чим розмір неустойки у формі пені становить 188 927 грн 62 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь указану суму кредитної заборгованості та понесені судові витрати.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 серпня 2015 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 29 квітня 2008 року у розмірі 1 489 097 грн 59 коп., що складається із: 758 254 грн 85 коп. - заборгованості за кредитом; 541 915 грн 12 коп. - заборгованості зі сплати відсотків; 188 927 грн 62 коп. - заборгованість зі сплати пені. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок невиконання ОСОБА_1 його кредитних зобов'язань утворилася заборгованість у розмірі 1 489 097 грн 59 коп., яка підлягає стягненню солідарно з боржника та його поручителя - ОСОБА_2, на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», як нового кредитора за кредитним договором від 29 квітня 2008 року. Судом зазначено, що факт переходу права вимоги за указаним кредитним договором до ТОВ «Кредитні ініціативи» підтверджено матеріалами справи та рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2014 року у справі № 320/234/14-ц, яким задоволено позов ТОВ «Кредитні ініціативи» та звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_1 квартиру, в рахунок погашення на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 29 квітня 2008 року.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, в особі представника - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки рішенню Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2014 року, яке набрало законної сили і яким в рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки. На думку скаржника, одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення кредитної заборгованості призводить до подвійного стягнення спірної заборгованості. Указано, що листом ТОВ «Кредитні ініціативи» від 09 квітня 2014 року ОСОБА_1 був повідомлений про те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєструвало за собою право власності на предмет іпотеки, у зв'язку із чим суди стягнули кредитну заборгованість у даній справі без урахування вартості іпотечного майна, за рахунок якого погашено частину кредитної заборгованості ОСОБА_1 Також, суди першої та апеляційної інстанцій стягнули спірну суму кредитної заборгованості за відсутності доказів розрахунку такої заборгованості. Крім того, судами не враховано, що ТОВ «Кредитні ініціативи» зверталось до боржника із вимогою від 25 квітня 2013 року щодо добровільного виконання кредитного договору та дострокового виконання кредитних зобов'язань, а позовні вимоги до поручителя позивач пред'явив у серпні 2014 року, тобто після спливу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя, у зв'язку із чим в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_2 припинена.

У березні 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Зокрема зазначено, що рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за спірним кредитним договором не виконано, що спростовує доводи скаржника про подвійне стягнення заборгованості за спірним кредитним договором. Указані скаржником обставини відносно реєстрації права власності на іпотечне майно за ТОВ «Кредитні ініціативи» не відповідають дійсності та, на думку заявника, спрямовані на введення суду в оману особою, яка подала касаційну скаргу. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду.18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону повністю судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судами встановлено, що 29 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 0708/0408/45-008, з подальшим внесенням змін та доповнень. Відповідно до умов вказаного кредитного договору, банк зобов'язується надати боржнику кредит у сумі 65 тис. дол. США, а останній зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

29 квітня 2008 року ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 уклали договір поруки № 0708/0408/45-008-Р-1, відповідно до умов якого остання як поручитель поручається за виконання ОСОБА_1 обов'язків, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі такого договору в майбутньому. Відповідно до умов договору поруки, відповідачі, відповідають перед кредитором за порушення обов'язків за договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, за умовами якого банк відступив останньому свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами та пов'язаними з ними договорами забезпечення.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2014 року у справі № 320/234/14-ц, яке набуло законної сили, задоволено позов ТОВ «Кредитні ініціативи» та звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_1 квартиру, в рахунок погашення на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 29 квітня 2008 року.

Установлено, що внаслідок невиконання ОСОБА_1 його кредитних зобов'язань станом на 27 липня 2014 року утворилася заборгованість, яка підлягає погашенню у розмірі 1 489 097 грн 59 коп., що складається із: 758 254 грн 85 коп. - заборгованості за кредитом; 541 915 грн 12 коп. - заборгованості зі сплати відсотків; 188 927 грн 62 коп. - заборгованість зі сплати пені.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (стаття 510 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів попередніх відносно того, що внаслідок невиконання ОСОБА_1 його кредитних зобов'язань утворилася заборгованість у розмірі 1 489 097 грн 59 коп., яка має бути погашена боржником на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», як нового кредитора за кредитним договором від 29 квітня 2008 року.

Разом з тим, згідно вимог частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Заперечуючи проти вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до поручителя, остання вказувала на те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» зверталось до боржника із повідомленням про усунення порушень від 25 квітня 2013 року, яке містить вимогу кредитора щодо добровільного виконання кредитного договору та дострокового виконання кредитних зобов'язань, а позовні вимоги до поручителя позивач пред'явив у серпні 2014 року, тобто після спливу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя, у зв'язку із чим в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_2 припинена.

Указана вимога ТОВ «Кредитні ініціативи» від 25 квітня 2013 року судом апеляційної інстанції приєднана до матеріалів справи.

За змістом зазначеного повідомлення від 25 квітня 2013 року ТОВ «Кредитні ініціативи» вимагало у строк до 30 (тридцяти) днів з дати отримання цієї вимоги, але не пізніше тридцяти семи днів з моменту відправлення цієї вимоги, достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції.

Обмежившись виключно висновком про те, що до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право вимоги за спірним кредитним договором, суд апеляційної інстанції, у порушення вищевказаних положень закону на зазначене уваги не звернув, не перевірив доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, стосовно припинення поруки ОСОБА_2 у зв'язку із вимогою кредитора від 25 квітня 2013 року про дострокове виконання боржником його кредитних зобов'язань, і у зв'язку із цим не з'ясував чи порушено право позивача ОСОБА_2

Належним чином дослідити поданий стороною доказ, а саме розрахунок заборгованості за кредитним договором, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов'язок суду.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції не здійснив належне правосуддя, у судовому рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справи «Мала проти України»; «Серявін та інші проти України»; «Проніна проти України», «Суомінен проти Фінляндії»).

У силу положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судом, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик