Справа № 307/2545/17
Провадження № 2/307/221/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2018 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Плиска Ю.С.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника Біловарської сільської ради ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_3 до Біловарської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про визнання за ним права власності на житловий будинок і земельну ділянку, за адресою: с. Біловарці, вул. Поди 5, та житловий будинок і земельну ділянку, за адресою: с. Біловарці, вул. Поди 7.

Посилається на те, що 28.03.2017 р. помер його племінник ОСОБА_4

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входять: житловий будинок, загальною площею 65 м.кв., земельна ділянка, площею 0.13 га., за адресою: с. Біловарці, вул. Поди 5, та житловий будинок, загальною площею 96.8 м.кв., земельна ділянка, площею 0.13 га., за адресою: с. Біловарці, вул. Поди 7.

За життя ОСОБА_4 не залишив заповіту, тому спадкування здійснюється почергово.

До першої та другої черги входив батьки покійного - ОСОБА_5, який помер 09.11.1997 р., мати ОСОБА_6, яка померла 10.07.2009 р. та брат ОСОБА_7, який помер 16.02.2013 р.

Інших спадкоємців першої та другої черги немає.

Він являється спадкоємцем третьої черги, тому 25.09.2017 р. звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Однак, 04.10.2017 р. державним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_8 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Просить визнати на ним право приватної власності на спадкове майно після смерті племінника ОСОБА_4

Представник Біловарської сільської ради у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Пояснила, що правовстановлюючих документів на спадкові будинки, та земельні ділянки на яких вони розташовані у покійного не має. Батьки та брат покійного померли. Будинки були зареєстровані в погосподарській книзі.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 16.02.2013 р. помер ОСОБА_7 який відповідно до витягів з погосподарської книги Біловарської сільської ради, мав у власності й користуванні житловий будинок № 7, по вул. Поди, у с. Біловарці. Після його смерті із спадкоємців першої черги не залишилося нікого, а із спадкоємців другої черги залишився брат ОСОБА_4, який прийняв спадщину (а. с. 52).

27.03.2017 р. ОСОБА_4 також помер і після його смерті спадкоємців першої та другої черги не залишилося (а. с. 15).

Відповідно до довідки Біловарської сільської ради № 686/02-13 від 04.10.2017 р. ОСОБА_4 мав у власності та користуванні будинки № 5 та № 7, по вулиці Поди, у с. Біловарці, правовстановлюючих документів на них не виготовлено.

Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5 і зареєстрованого в Мінюсті 18.02.2002 р. за № 157/6445 (з подальшими змінами), до 2002 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася цими підзаконними нормативними актами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у судовому засіданні, встановлено, що будинки № 5 та № 7, по вулиці Поди, у с. Біловарці, у відповідності до діючого на той час законодавства належали ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Статями 1216, 1217 та 1220 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 та ст. 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово; у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

В ході розгляду справи встановлено, що особи, які входили до першої та другої черг спадкоємців після смерті ОСОБА_4 є: батько покійного ОСОБА_5, який помер 13.07.1955 р. (а. с. 35), мати ОСОБА_6, яка померла 10.07.2009 р. (а. с. 11), та брат ОСОБА_7, який помер 16.02.2013 р. (а. с. 12).

У відповідності до ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Позивач ОСОБА_3 є дядьком спадкодавця та єдиним спадкоємцем третьої черги. 25.09.2017 р., у порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України він звернувся до Тячівської держнотконтори про прийняття спадщини за своїм племінником ОСОБА_4 (а.с . 14).

04.10.2017 р. державним нотаріусом Тячівської держнотконтори ОСОБА_8 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок № 5 та будинок № 7, по вул. Поди у с. Біловарці, через відсутність правовстановлюючих документів.

Згідно положень статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, виходячи з наведеного, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на успадковані житлові будинки у нотаріальному порядку.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На даний час на імя ОСОБА_3 виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 5, по вул. Поди, у с. Біловарці, який складається з: коридору загальною площею 10.40 м.кв., кухні - 15.20 м.кв., комори 6 м.кв., житлової кімнати 17.10 м.кв., житлової кімнати 16.30 м.кв. (а. с. 18-24), та технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 7, по вул. Поди, у с. Біловарці, який складається з: підвального приміщення загальною площею 16 м.кв., підвального приміщення 15 м.кв., коридору 8.60 м.кв., комори 8.20 м.кв., житлової кімнати 16 м.кв., житлової кімнати 15.80 м.кв., кухні 16.60 м.кв. (а. с. 25-31).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що можливість отримати свідоцтво на право власності на житлові будинки № 5 та № 7, по вул. Поди, у с. Біловарці, у порядку спадкування за законом в нотаріальній конторі у позивача відсутня, а визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому позовні вимоги в цій частині, як такі, що є доведеними в судовому порядку, підлягають задоволенню

Разом з тим, у частині позову про визнання права власності на земельні ділянки за спадкоємцем слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Як роз'яснено п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від, 30травня 2008 року, "Про судову практику у справах про спадкування" право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Частиною 1 ст. 76 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З приписів статей 78-80 ЦПК України убачається, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На момент смерті у спадкодавця ОСОБА_4 були відсутні правовстановлюючі документи на земельні ділянки № 5 та № 7, по вул. Поди, у с. Біловарці, тому в задоволені позову в цій частині слід відмовити.

Судові витрати слід покласти на позивача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 76, 78-81, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 16, 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1225, 1261, 1263, 1269, 1297 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок № 5, по вул. Поди, в с. Біловарці, та житловий будинок № 7, по вул. Поди, в с. Біловарці, Тячівського району.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 31.01.2018 року.

Головуючий: Гримут В.І.