Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 202/4981/15-ц

провадження № 61-2674 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року у складі головуючого судді

ОСОБА_6 та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Петешенкової М. Ю., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 9 серпня 2003 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року. Під час шлюбу подружжям за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстровано на дружину ОСОБА_3 - ОСОБА_4 Крім того, під час шлюбу ними за спільні кошти був придбаний автомобіль «Hyundai Tucson», який також зареєстрований на

ОСОБА_4, який 23 квітня 2015 року без його згоди був відчужений на користь ОСОБА_5

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Hyundai Tucson», укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, витребувати вказаний автомобіль у

ОСОБА_5 та скасувати реєстрацію автомобіля на її ім'я, визнавши за ним в порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частини цього автомобіля, а також визнати за ним і ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала. На заперечення пояснила, що спірна квартира була придбана за її власні кошти, які отримала в борг від ОСОБА_7 Крім того, зазначила, що твердження позивача щодо участі у придбанні спірного автомобіля, який визначено позивачем як спільне майно подружжя, є хибним, оскільки останній не надав доказів придбання автомобіля за спільні кошти подружжя, з урахуванням доходу позивача.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_5

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня

2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у порядку поділу майна подружжя право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за кожним. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу між

подружжям. Крім того, відповідач не надала доказів того, що джерелом придбання нею спірної квартири є майно або кошти, які належали їй особисто. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «Hyundai Tucson», витребування зазначеного автомобіля, скасування його реєстрації, а також визнання за позивачем у порядку поділу майна подружжя права власності на Ѕ частини цього автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що не встановлено той факт, що особа, яка відчужила спірний автомобіль, не мала на це права, тобто діяла незаконно.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 грудня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 відхилено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня

2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено без порушень норм матеріального та процесуального права, є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, яку згодом уточнила, на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 грудня 2016 року, в якій просить скасувати повністю ухвалу апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 12 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про

внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного

процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до

Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов

висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення

судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 9 серпня 2003 року по 18 грудня 2014 року, під час якого у подружжя народився син

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування у шлюбі, 20 жовтня 2005 року ОСОБА_4 отримано кредит у ВАТ «Комерційний банк «Надра» на суму 25 508,32 доларів США для придбання

квартири АДРЕСА_2, який було повністю погашено.

27 липня 2007 року ОСОБА_4 була продана квартира АДРЕСА_1 за 68 180 грн. Правочин укладено з

нотаріальної згоди її чоловіка ОСОБА_3 (пункт 1.5 договору купівлі-продажу).

21 жовтня 2008 року ОСОБА_3 продана квартира АДРЕСА_3 за 384 450 грн, належна йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26 вересня 2008 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради.

9 липня 2013 року відповідачем ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу придбана квартира АДРЕСА_4 за ціною 100 550 грн.

ОСОБА_4 27 липня 2013 року було продано квартиру АДРЕСА_1 за 68 180 грн.

Крім того, під час перебування у шлюбі 30 листопада 2011 року ОСОБА_4 був придбаний автомобіль «Mitsubishi Lancer», 2011 року випуску, номерний знак

НОМЕР_2, а 8 травня 2012 року - автомобіль «Hyundai Tucson», 2011 року випуску,

номерний знак НОМЕР_1.

Зі змісту рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року, яким було розірвано шлюб між сторонами, вбачається, що шлюбні відносини між ними припинено з осені 2013 року.

На час звернення позивача до суду з цим позовом спірна квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_4, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За інформацією Територіального сервісного центру № 1241 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області автомобіль «Mitsubishi Lancer», 2011 року

випуску, номерний знак НОМЕР_2, відчужений відповідачем 17 квітня 2015 року на користь іншої особи (спору щодо цього автомобіля між сторонами немає), а автомобіль «Hyundai Tucson», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, відчужений відповідачем 23 квітня 2015 року на користь ОСОБА_5, згідно з довідкою-рахунком серії ААЕ № 056123 від 23 квітня 2015 року за 28 750 грн 75 коп.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічне положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його

придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й

садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери,

паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ

майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого

майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено

домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки

співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті

обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що придбана під час шлюбу спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, враховуючи, що відповідачем не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, що є її процесуальним обов'язком.

Разом із тим, установлено, що позивач має право на отримання відповідної компенсації його частки за відчуження спільного майна подружжя, проте такої вимоги позивачем не заявлялось. Крім того, позивачем не доведено, що відповідач при відчуженні спірного автомобіля діяла незаконно, а підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, витребування автомобіля від нового власника, скасування його реєстрації за новим власником, а також визнання за позивачем права власності на Ѕ частини цього автомобіля не встановлено, отже, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Статтею 212 ЦПК України (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив

обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що під час шлюбу родина перебувала на її утриманні, у тому числі зі свого заробітку сплачувала за кредитним

зобов'язанням за придбане житло, оскільки заробітна плата позивача становила дуже невелику суму, суд вважає ці обставини недоведеними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що квартира придбана за особисті

кошти відповідача. При цьому судом враховано, що кошти на придбання спірної

квартири відповідач отримала від продажу квартири АДРЕСА_1, яка була придбана під час шлюбу. Крім того, судом взято до уваги, що після продажу ОСОБА_3 власної квартири за

384 450 грн, 21 жовтня 2008 року відповідачем у рахунок погашення кредиту були внесені грошові кошти у сумі 123 179 грн 22 коп., що у свою чергу є належним доказом участі позивача у придбанні спірного майна подружжя та визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, доказів на підтвердження того, що кошти на придбання житла є

особистою власністю ОСОБА_4, суду не надано.

Вищевикладене свідчить про те, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик