Справа № 465/2459/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/3382/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Фейір К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 29 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час простою, -

в с т а н о в и л а:

25.04.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», в якому з врахуванням уточнених та збільшених позовних вимог просила скасувати накази № 54 від 01.02.2016 року про оголошення простою, № 197 від 07.04.16 року про звільнення позивачки, №59 від 02.02.2016 року про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час незаконно оголошеного простою в сумі 44851,46 грн.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 04.05.1995 року вона працювала молодшою медсестрою психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ «ЛОКПЛ». Наказом № 197 від 07.04.2016 року її звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв»язку із зміною в організації виробництва і праці. Вважала даний наказ незаконним, оскільки для можливості застосування даної правової норми при її звільненні відповідачем було винесено ряд незаконних та сфальшованих наказів, які призвели до штучного скорочення штату. Зокрема, 01.02.16 року було видано наказ № 54 «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні», однак її за 2 місяці не було попереджено про зміну істотних умов праці та не переведено в інше відділення. 02.02.2016 року відповідачем прийнято наказ № 59, згідно якого з 08.04.2016 року психіатричне туберкульозне відділення №17 ліквідовується з 08.04.2016 року. Підставою ліквідації вказано рішення медичної ради КЗ від 28.12.2015року. Даним наказом скорочено 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення №17, скорочено чисельність працівників відділення на 22 одиниці. Зазначила, що при звільненні не враховано її переважне право на залишення на роботі, не отримано згоди профспілкової організації, членом якої вона є, не запропоновано іншу роботу з врахуванням її кваліфікації.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Скасовано наказ № 197 від 07.04.2016 року, виданий виконуючим обов»язки головного лікаря Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в частині звільнення із займаної посади молодшої медсестри палатної 17 відділення ОСОБА_2. Поновлено ОСОБА_2 на посаді молодшої медсестри палатної 17 відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». Стягнуто з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 43935 грн. 18 коп. Вирішено питання судового збору.

Рішення суду оскаржив Комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Вважає його необґрунтованим, незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з»ясуванням усіх обставин справи.

Зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні спору безпідставно не враховано докази на підтвердження неодноразового, своєчасного, належного пропонування позивачу всіх наявних у інших відділеннях лікарні вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю, а також всіх інших вакантних посад з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду працівника. Звертає увагу суду на те, що позивач була належним чином повідомлена про наявні вакантні посади. Доказом відмови позивача від запропонованих їй відповідачем наявних на час звільнення вакантних посад є колективне звернення 17 працівників 17 психіатричного туберкульозного відділення від 28.03.2016 року до КЗ «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», в якому зазначено, що «переводитись на роботу у інші відділення не маю ніякого бажання». Крім того, судом першої інстанції не враховано, що на час виникнення та існування спірних правовідносин з 02 лютого 2016 року по 04 квітня 2016 року позивач не була членом первинної профспілкової організації, а тому згода профкому на її звільнення не вимагалась. Вважає, що судом невірно нарахований середній заробіток за час вимушеного прогулу. Звертає увагу суду на те, що оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях, тому підлягає скасуванню.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала в КЗ «ЛОКПЛ» з 04.05.1995 року молодшою медсестрою палатною психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ»ЛОКПЛ».

Згідно протоколу зборів працівників 17 відділення КЗ ЛОКПЛ від 28.12.15 року завідувач 17 відділення повідомив, що у відділенні перебуває 4 пацієнти, які в наступні дні будуть виписані або переведені в інші відділення.

Згідно акту від 01.02.2016 року на момент перевірки у 17 відділенні на 50 ліжок повністю відсутні пацієнти профілю захворювання на туберкульоз, працівники відділення не завантажені роботою.

Наказом в.о.головного лікаря КЗ ЛОКПЛ ОСОБА_3 №54 від 01.02.2016 року з 01.02.2016 року у 17 психіатричному туберкульозному відділенні оголошено простій.

Згідно протоколу №13 засідання медичної ради від 28.12.2015 року, Медична рада вирішила взяти до уваги інформацію лікаря-фтизіатра 9 відділення ОСОБА_4 щодо роботи психотуберкульозних відділень КЗ ЛОКПЛ та доручити адміністрації лікарні у найкоротший термін розглянути процедуру реорганізації 17 туберкульозного відділення КЗ у відповідності до чинного законодавства.

Наказом КЗ ЛОКПЛ №59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників» від 02.02.2016 року з 08.04.2016 року ліквідовано психіатричне туберкульозне відділення №17, скорочено ліжковий фонд КЗ ЛОКПЛ на 50 ліжок, скорочено чисельність працівників психіатричного туберкульозного відділення №17 у зв»язку з його ліквідацією з 08.04.2016 року згідно списку працівників, в тому числі ОСОБА_2

Вказаним наказом зобов»язано відділ кадрів КЗ ЛОКПЛ провести необхідні заходи у зв»язку зі звільненям працівників (не пізніше ніж за два місяці до їх проведення), включаючи ознайомлення працівників з наказом КЗ ЛОКПЛ №59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників» від 02.02.2016 року під розпис та врученням письмового повідомлення про можливе звільнення.

Згідно переліку відділень та профіль ліжок КЗ ЛОКПЛ, а також штатного розпису станом на 08.04.2016 року та 15.04.2016 року, з 15.04.2016 року 17 відділення у переліку відсутнє.

Згідно листа Департаменту охорони здоров»я ЛОДА №01-12-11/316/01 від 10.02.16 року, Департамент охорони здоров»я гарантував пріорітетне працевлаштування у новоствореному відділенні КЗ ЛОКПЛ на відповідних посадах з 08.04.2016 року працівникам лікарні, в тому числі і позивачці.

Розпоряженням в.о.головного лікаря КЗ ЛОКПЛ №176 від 25.03.2016 року створено комісію по розгляду переважного права працівників 17 відділення, що можуть бути звільнені, по працевлаштуванню.

Встановлено, що ОСОБА_2, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, була повідомлена про наступне вивільнення, що підтверджується її підписом на попередженні працівника про наступне вивільнення від 02.02.2016 року.

Наказом в.о.головного лікаря КЗ ЛОКПЛ №197 від 07.04.2016 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України з 08.04.2016 року у зв»язку з оптимізацією ліжкового фонду та скорочення чисельності працівників.

Згідно повідомлення КЗ ЛОКПЛ №31/01-23 від 24.01.2016 року на колективне звернення працівників 17 відділення від 24.02.2016 року, повідомлення КЗ ЛОКПЛ №45/01-23 від 04.04.2016 року, протоколів засідання комісії по розгляду переважного права працівників 17 відділення по працевлаштуванню від 04.04.2016 року, 05.04.2016 року, 07.04.2016 року, відповідачем надано право працевлаштуватись працівникам 17 відділення, в тому числі і ОСОБА_2, на наявні вакантні посади сестер медичних стаціонару та молодших сестер палатних. Однак, з таких не вбачається, які саме конкретні посади були запропоновані позивачці та від яких вона відмовилась.

Враховуючи, що у справах про поновлення на роботі обов'язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця, а відповідачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій не подано до суду належних та допустимих доказів надання персональних пропозицій позивачці про усі наявні протягом терміну попередження про наступне вивільнення вакантні посади, а також доказів, що вона відмовилась від цих пропозицій, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд обґрунтовано поновив позивачку на роботі, як таку, що звільнена з порушенням встановленої КЗпП України процедури.

Тому, в цій частині оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновком районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з КЗ ЛОКПЛ середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час незаконно оголошеного простою в сумі 44851,46 грн.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягуючи з КЗ ЛОКПЛ в користь ОСОБА_2 у зв»язку з поновленням її на роботі середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час незаконно оголошеного простою в сумі 44851,46 грн., районний суд визначив середньоденний заробіток позивачки у розмірі 150,98 грн., виходячи з довідки про доходи від 17.10.2016 року (а.с. 143, том 1).

Разом з тим, як встановлено судом, у вказаній довідці заробітну плату ОСОБА_2 за грудень 2015 року визначено з урахуванням індексації заробітної плати з квітня по серпень 2015 року у розмірі 1128,24 грн. та одноразової матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових потреб у розмірі 300,00 грн.

Відповідно до Постанови КМУ «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року виплати за попередні періоди, зокрема індексація, включається в розрахунок того періоду, за який вони нараховані, а матеріальна допомога не враховується при обчисленні середньої заробітної плати.

Згідно даних довідки про доходи від 17.10.2016 року, заробітна плата ОСОБА_2 за грудень 2015 року становить 5240,82 грн. з урахуванням індексації заробітної плати з квітня по серпень 2015 року у розмірі 1128,24 грн. та одноразової матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових потреб у розмірі 300,00 грн. ((5240,82 грн. - (1128,24 грн. + 300 грн.) = 3812,58 грн. за 27 робочих днів) та за січень 2016 року - 3887,43 грн. за 24 робочих днів. Середньомісячна заробітна плата становить 3850,01 грн., середньоденна заробітна плата - 150,98 грн. (3812,58 грн. + 3887,43 грн.) : (27 р.д. + 24 р.д.). Зарплата за час вимушеного прогулу за період з 08.04.2016 року по 29.03.2017 року становить 25 323,61 грн (193,31 грн х 131 р.д.), які підлягають стягненню на користь відповідача.

Враховуючи, що на день розгляду справи позивачка перебувала у вимушеному прогулі 277 днів, а тому в її користь слід стягнути 41821,46 грн. (150,98 х 277) середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід змінити, стягнувши з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в користь ОСОБА_2 41821,46 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 29 березня 2017 року в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, стягнувши з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в користь ОСОБА_2 41821,46 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19.02.2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.