Справа № 487/2657/18
Провадження № 2/487/1578/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2018 року Заводський районний суд міста Миколаєва у складі судді Гаврасієнко В.О., за участі секретаря Янковець Г.А., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

05.05.2018 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про поновлення на роботі, скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з вересня 2010 року позивач працював начальником ДП «Миколаївський морський торгівельний порт», а з 16.10.2013 року працював начальником Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (далі Миколаївська філія ДП «АМПУ»). Відповідно до наказу від 21.05.2015 року №82-О його було звільнено з посади начальника Миколаївської філії ДП «АМПУ» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, у звязку з систематичним невиконання обовязків. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року частково задоволено позов позивача до Міністерства інфраструктури України про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначеним судовим рішенням визнано незаконним та скасовано наказ №10-О від 03.02.2015 року про притягнення ОСОБА_3 дисциплінарної відповідальності, поновлено ОСОБА_3 на роботі а Миколаївській філії ДП «АМПУ» на посаді начальника філії ДП «Адміністрація морських портів України» з 18.08.2015 р., в задоволенні вимог щодо стягнення кошів за час вимушеного прогулу відмовлено. На виконання судового рішення 20.10.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист щодо поновлення ОСОБА_3 на роботі. 09.11.2015 року головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження. 24.11.2015 року наказом Міністерства інфраструктури України №213-О поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді начальника Миколаївській філії ДП «АМПУ». Проте рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25.12.2015 року вищевказане рішення Заводського районного суду м. Миколаєва в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі було скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову, після чого Міністерство інфраструктури України своїм наказом від 16.01.2016 року скасувало наказ від 24.11.2015 року в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25.12.2015 року скасовано в частині відмови в поновленні ОСОБА_3 на роботі та залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року в цій частині. Таким чином, 15.06.2016 року набуло законної сили рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року, яким ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаді начальника Миколаївській філії ДП «АМПУ». Так, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва відмовлено позивачу у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розпорядником коштів є ДП «АМПУ», тому Міністерство інфраструктури України є неналежним відповідачем. Тому позивач звернувся до суду із даним позовом, вважає що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати незаконного звільнення - 21.05.2015 року по дату набрання законної сили рішенням суду про поновлення 15.06.2016 року. Крім того, умисне невиконання судового рішення призвело до порушення права позивача на працю, втрати позивачем нормальних життєвих звязків та вимагання від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що призвело до моральних страждань. Позивач був змушений докладати додаткових зусиль для пошуку коштів на утримання своєї дружини, малолітньої дитини та матері-пенсіонерки, звертатися за юридичною допомогою, моральний стан позивача потребує відновленню, тому позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову, суду надала відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими виходячи з наступного. Так МФ ДП «АМПУ» не може бути належним відповідачем у справі. оскільки є відокремленим підрозділом, який не має статусу юридичної особи. Крім того, обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили. не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року встановлено до ДП «АМПУ» є розпорядник коштів. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивач вже звертався до суду з вимогою про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В цій вимозі йому було відмовлено в першій інстанції та це рішення суду залишено в силі вищими судовому інстанціями та набрало законної сили. Тобто, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядав трудовий спір суд, одночасно не прийняв рішення про виплату позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відтак, вимоги позивача про стягнення коштів з Миколаївської філії ДП «АМПУ» за час вимушеного прогулу безпідставні. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то оскільки відповідач не звільняв позивача, наказ про його звільнення видано Міністерством інфраструктури України, відповідно вина відповідача відсутня, жодної моральної шкоди відповідачем не задано. Крім того, наявність моральної шкоди має бути підтверджена належними доказами, яких позивач не надав. Просила суд відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши обставини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Наказом №114-О від 12.06.2014 року Міністерства інфраструктури України з 14.06.2013 року ОСОБА_3 призначений виконуючим обовязки начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських потів України».

Наказом №200-О від 15.07.2014 року Міністерства інфраструктури України з 16.07.2013 року ОСОБА_3 призначений на посаду начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських потів України».

Наказом Міністра інфраструктури України від 21.05.2015 року № 82-о ОСОБА_3 звільнено з посади начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських потів України» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України у звязку з систематичним невиконанням обовязків.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року позов ОСОБА_3 до Міністерства інфраструктури України, третьої особи - державного підприємства Адміністрація морських портів України, Миколаївської державного підприємства Адміністрація морських портів України про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ №10-О від 03.02.2015 року про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності, поновлено ОСОБА_3 на роботі в Миколаївській філії ДП «АМПУ» на посаді начальника філії ДП «Адміністрація морських портів України» з 18.08.2015 року.

20.10.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист щодо поновлення ОСОБА_3 на роботі. 09.11.2015 року головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження №49275363. 24.11.2015 року наказом Міністерства інфраструктури України №213-О поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді начальника Миколаївській філії ДП «АМПУ». Проте рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25.12.2015 року вищевказане рішення Заводського районного суду м. Миколаєва в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі було скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову, а Міністерство інфраструктури України своїм наказом від 16.01.2016 року скасувало наказ від 24.11.2015 року в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25.12.2015 року скасовано в частині відмови в поновленні ОСОБА_3 на роботі та залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року в цій частині.

Таким чином, 15.06.2016 року набуло законної сили рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року, яким ОСОБА_3 поновлено на роботі на посаді начальника Миколаївській філії ДП «АМПУ».

18.07.2016 року Заводським районним судом м. Миколаєва виданий виконавчий лист на виконання рішення суду від 19.10.2015 року, яким вирішено визнати незаконним та скасувати наказ №10-О від 03.02.2015 року про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності. Поновити ОСОБА_3 на роботі в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді начальника філії ДП «Адміністрація морських портів України» з 18.08.2015 року.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження № 52359049 щодо виконання вищезазначеного виконавчого листа.

Згідно інформації про виконавче провадження № 52359049 з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень за виконавчим листом від 18.07.2016 року №487/4294/15-ц станом на 28.02.2018 року рішення суду не виконано.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодекс, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих кодексом випадках.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Водночас суд не може погодитись з розрахунком середнього заробітку, який здійснений позивачем, адже відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Таким чином, суд не може погодитись з розрахунком позивача, наведеному в позовній заяві, оскільки такий розрахунок здійснений за період з 21.05.2015 року по 15.06.2016 року, але позивача було поновлено на роботі за рішенням суду з 18.08.2015 року, який був оплачений позивачу як останній робочий день.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 8 Порядку).

При розрахунку суми середнього заробітку, який належить стягнути з відповідача на користь позивача за час вимушеного прогулу суд виходить з суми заробітної плати, яка зазначена у довідці заступника головного бухгалтера ОСОБА_5 , згідно якої середній заробіток позивача становить 960,06 грн.

Час вимушеного прогулу позивача становить з 19.08.2015 року по 15.06.2015 року включно, тобто 208 робочих днів.

Відтак, для того, щоб обрахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 необхідно помножити його середньоденний заробіток 960,60 грн., на кількість робочих днів у періоді вимушеного прогулу, тобто на 208 днів, що становить 199692,48 грн.

При вирішенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів такого захисту, відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним Кодексом і відповідними законами України.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди порушення прав позивача з боку відповідача, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

Визначаючи розмір компенсації моральних страждань, суд вважає, що розмір визначений позивачем у 50 000,00 грн. є завищеним. Важливим у даному випадку є факт відновлення судом порушених прав та інтересів позивача шляхом ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі. Тому, виходячи з принципу розумності та справедливості суд стягує з відповідача на користь позивача 2000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням його прав та інтересів.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Враховуючи те, що позивач був звільнений від сплати судового збору, його, згідно ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13,76-82, 259,263- 268,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, за період з 19.08.2015 року по 15.06.2016 року в розмірі 199692,48 (сто девяносто девять тисяч шістсот девяносто дві) грн. 48 коп.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення із Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_3 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_3 2000 (дві тисячі) грн.00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 03.12.2018 року.

Суддя Гаврасієнко В.О.