Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 266/1059/13-ц

провадження № 61-29338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ТанаджиГеннадій Геннадійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2013 року у складі судді Федотової В. М. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2014 року у складі колегії суддів: Ігнатоля Т. Г., Качегарової Л. М., Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Танаджи Г. Г., у якому просила визнати довіреності від 04 вересня 2002 року № 6588 та від 04 грудня 2003 року № 3162 недійсними з часу їх оформлення та реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, вона не видавала та не підписувала довіреності 04 вересня 2002 року та 04 грудня 2003 року, не давала згоди на їх оформлення. Вважає підпис на довіреностях підробленим, оскільки на час їх оформлення вона перебувала за межами території України, підтвердженням чого є закордонний паспорт. Також посилається на те, що 02 жовтня 2012 року Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області ухвалив рішення за її позовом про визнання довіреностей недійсними. Даним рішенням їй було відмовлено в задоволенні позову, але на даний час вона може надати нові докази для дослідження, а саме: закордонний паспорт з відміткою про перетинання кордону. Також просила провести почеркознавчу експертизу по справі, оскільки при розгляді справи у 2012 році не мала можливості надати вільні зразки почерку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2014 року, провадження у справі закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що наявне судове рішення за позовом між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тому провадження у справі слід закрити.

У жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 у якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права, просила судові ухвали скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що підставами цього позову є факти, які не були досліджені під час розгляду справи, за результатами якої відмовлено у задоволенні позову. Не було проведено почеркознавчої експертизи та не досліджено закордонного паспорту. Крім того, висновком почеркознавчої експертизи від 06 вересня 2013 року у цій справі встановлено, що підпис у довіреності від 04 вересня 2002 року виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою. Отже, у цих справах різні підстави позову, що виключає можливість застосування положень пункту 2 частини першої статті 205 ЦК України 2004 року.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 23 травня 2018 року справу № 266/1059/13-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 жовтня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання довіреностей від 04 вересня 2002 року № 6588 та від 04 грудня 2003 року № 3162 недійсними з моменту їх оформлення та реєстрації, відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 25 грудня 2012 року рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області залишено без змін.

Звернувшись до суду з позовом по цій справі, ОСОБА_4 також просила визнати довіреності від 04 вересня 2002 року № 6588 та від 04 грудня 2003 року № 3162 недійсними з часу оформлення та реєстрації.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення) зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, яке набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення).

У справі, яка переглядається, та у справі, рішення в якій набрало законної сили, предметом позову є визнання недійсним довіреностей від 04 вересня 2002 року № 6588 та від 04 грудня 2003 року № 3162 з моменту їх оформлення та реєстрації.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно закрив провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України (у редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення).

Доводи касаційної скарги про те, що в цьому спорі вимога про визнання недійсними довіреностей обґрунтовується іншими доказами, зокрема, результатами почеркознавчої експертизи та копією закордонного паспорту, є необґрунтованими, оскільки до підстави позову не можуть входити обставини, що виступають доказами у справі, оскільки з ними закон не пов'язує виникнення, зміну чи припинення прав і обов'язків. Вказані обставини лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені ухвали відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2014 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 28 січня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат