АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/6935/17

Провадження № 22-ц/790/1221/18

28 березня 2018 року

м.Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Піддубного Р.М.

при секретарі - Дашковської Н.К.

учасники справи

позивач ОСОБА_1, представники позивача- ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «СУВА», представник відповідача - Ягленко М.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_6 в особі його представника ОСОБА_7 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2017 року(суддя Короткий І.П.) у справі № 643/6935/17 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «СУВА» про розірвання договору та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «СУВА» про розірвання договору та визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначає, що 28 січня 2014 року між ним та ТОВ «СУВА» укладено Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до умов якого Продавець передає нежитлові приміщення 2-го поверху № 1-:-25, загально площею 957,3 кв.м., антресолі 2-го поверху № 26, 27, загальною площею 86,8 кв.м., усього площею 1044, 1 кв.м. в нежитловій будівлі літ. 3-4, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у власність ТОВ «СУВА», який приймає майно і сплачує за нього 546 000,00 гри. у строк до 28 січня 2017 року.

Відповідач свої зобов'язання за договором не виконав та не сплатив йому обумовленої грошової суми у встановлений в Договорі строк. Він розраховував на оплату і не мав наміру передавати власність відповідачеві безоплатно.

Дане приміщення активно експлуатується вже понад три роки, товариство отримує прибуток від надання його в оренду, майно зношується та знецінюється з кожним днем

Просить розірвати Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 28 січня 2014 року та скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ «СУВА» на нежитлові приміщення 2-го поверху № 1-:-25, антресолі 2-го поверху № 26, 27 в нежитловій будівлі літ. 3-4 за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на спірні нежитлові приміщення.

Представник відповідача ТОВ «СУВА» проти позову заперечував. Пояснив, що відповідачем не було сплачено позивачу 546000 грн. за вказаним договором.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 28 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «СУВА», посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною О.Г. за №146.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 в особі свого представника ОСОБА_7 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зазначає, що він як поручитель за договором поруки № 4473-ПР від 14 січня 2011 року сплатив кредитору за ОСОБА_1 у повному обсязі заборгованість по договору від 15 грудня 2010 року купівлі-продажу нежитлової будівлю літ. «3-4» за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з цим до нього перейшли всі права кредитора у відповідному зобов'язанні, які існували у продавця ТОВ «ФІНВЕСТБУД» по договору купівлі-продажу від 15 грудня 2010 року, укладеного з ОСОБА_1

ОСОБА_1 продовжує і на сьогоднішній день ухилятися від виконанню своїх обов'язків за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2010 року, так і не здійснивши оплату за придбану нежитлову будівлю.

28 січня 2014 року ОСОБА_1 поділив зазначену будівлю на окремі частини, які переоформив на юридичні особи (ТОВ «РАО 777», TOB «СОХАЙЖИ», TOB «СУВА», TOB «БІФЕЛЬ»), в яких він є кінцевим бенефіціарним власником.

В подальшому ОСОБА_1 заявив позови про розірвання договорів купівлі - продажу нежитлових приміщень, які були нібито продані, але не оплачені юридичними особами, учасниками яких є ОСОБА_1

В провадженні Московського районного суду м. Харкова знаходиться інша справа за його позовом до ОСОБА_1, до ТОВ «РАО 777», ТОВ «СОХАЙЖИ», ТОВ «СУВА», ТОВ «БІФЕЛЬ» про визнання договорів купівлі - продажу від 15 грудня 2010 року та від 28 січня 2014 року недійсними.

У разі визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлової будівлі в цілому, її повернення практично стає неможливим у зв'язку з тим, що ОСОБА_1 повертаються від його ж юридичних осіб вже окремі нежитлові приміщення цієї будівлі, що може розцінюватись як інший об'єкт нерухомого майна з іншим реєстраційним номером.

Договір купівлі-продажу від 28 січня 2014 року, предметом якого стала частина нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1, не був спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ними, а мав виключну ціль по уникненню юридичної відповідальності за невиконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань по договору купівлі-продажу від 15 грудня 2010 pоку.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи 28 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СУВА» укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною О.Г. за №146, за яким позивачем продано відповідачу нежитлові приміщення загальною площею 1044,1 кв.м. в нежитловій будівлі літ 3-4 за адресою: АДРЕСА_1.

Продаж вчинено за 546000 грн., які покупець повинен сплатити продавцю до 28 січня 2017 року.

Подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_6 зазначає, що рішення суду порушує його майнові права. Він, як поручитель за договором поруки № 4473-ПР від 14 січня 2011 року сплатив кредитору за боржника ОСОБА_1 в повному обсязі заборгованість по договору від 15 грудня 2010 року купівлі-продажу нежитлової будівлю літ. "3-4", загальною площею 5655,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з цим до нього перейшли всі права кредитора у відповідному зобов'язанні. які існували у продавця ТОВ «ФІНВЕСТБУД». Розірвання договору, предметом якого є частина вищезазначеного нежитлового приміщення на підставі рішення суду призведе до створення нового об'єкта нерухомості та неможливості повернути нежитлову будівлю в результаті її поділу з присвоєнням нежитловим приміщенням окремих реєстраційних номерів.

Згідно ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу) та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" повторює, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1 ( 994_535 ), має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (див. Broniowski v. Poland, N 31443/96, пар. 98

Також, у рішенні «Іван Панченко проти України» суд зазначає, що заявник може заявляти про порушення статті 1 Першого протоколу тільки в тій мірі, в якій оскаржувані рішення стосуються його або її «майна» в сенсі цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (див. рішення у справі «Копескі проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), що наводилося вище, п. 35). «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія і повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судове рішення (там само п. 49).

З матеріалів справи вбачається, що 15 грудня 2010 року між ТОВ «ФІНВЕСТБУД» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу нежитлової будівлі літ. 3-4 за адресою АДРЕСА_1. Продаж вчинено за 5500000 грн., які покупець ОСОБА_1 повинен сплатити до 30 грудня 2011 року.

14 січня 2011 року між ТОВ «ФІНВЕСТБУД» та ОСОБА_6 укладено договір поруки №4473-ПР, відповідно до якого останній поручився за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за догоровом купівлі- продажу від 15 грудня 2010 року. Строк дії договору до 31 грудня 2018 року.

Умовами договору передбачено, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

ОСОБА_6 вказує, надавши для огляду в суді апеляційної інстанції оригінал договору поруки між ним та ТОВ «ФІНВЕСТБУД» та квитанцію від 06 січня 2012 року, що саме ним сплачено ТОВ «ФІНВЕСТБУД» за ОСОБА_1 5500000 грн.

Як зазначає ОСОБА_6, ОСОБА_1 продовжує і на сьогоднішній день ухилятися від виконанню своїх обов'язків за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2010 року, оплата за придбану нежитлову будівлю не здійснена. ОСОБА_1 поділив придбане ним приміщення на окремі частини, які переоформив шляхом укладання договорів- купівлі продажу від 28 січня 2014 року на підконтрольні йому господарські товариства ТОВ «РАО 777», TOB «СОХАЙЖИ», TOB «СУВА» та ТОВ «БІФЕЛЬ», в яких йому належить 77 відсотків статутного капіталу кожного з цих господарських товариств. Позови ОСОБА_1 до підконтрольних йому юридичних осіб про розірвання правочинів подані з метою отримання вже нових об'єктів нерухомого майна.

У серпні 2017 року ОСОБА_6 подано позов до ОСОБА_1, ТОВ «РАО 777», ТОВ «СОХАЙЖИ», ТОВ «СУВА». ТОВ «БІФЕЛЬ» про визнання правочинів недійсними та визнання права власності, в якому просить визнати недійсними договори купівлі - продажу, укладеного між ТОВ «ФІНВЕСТБУД» та ОСОБА_1 від 15 грудня 2010 року, визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлових приміщень від 28 січня 2014 року, укладених між ОСОБА_1 та ТОВ «РАО 777», ТОВ «СОХАИЖИ, ТОВ «СУВА», ТОВ «БІФЕЛЬ» та визнати права власності як на всю нежитлову будівлю, так і на окремі її нежитлові приміщення літ. 3-4 за адресою АДРЕСА_1.

30 серпня 2017 року провадження у справі відкрито.

Відповідно до ст. 263,2 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи наявність спору про право стосовно одного і того ж об'єкту, суд приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в особі його представника ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 07 грудня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «СУВА» про розірвання договору та визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1(паспорт НОМЕР_3, виданий 31 серпня 2006 року Оболонським РУ ГУ МВС України в міста Києві, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_6( паспорт НОМЕР_4, виданий 07 жовтня 2003 року МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області,зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судовий збір у сумі 9150 (дев'ять тисяч сто п'ятдесят ) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 02 квітня 2018 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

Р.М. Піддубний