Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 131/2270/14-ц

провадження № 61-23582св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Камсит»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року в складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Денишенко Т. О., Луценка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Камсит» (далі - СТОВ «Камсит») про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнання права власності на це майно.

Позовна заява мотивована тим, що 19 вересня 2014 року між сторонами досягнуто домовленості про купівлю-продаж нерухомого майна - 97/100 частин комплексу будівель загальною площею 3 515,90 кв. м на АДРЕСА_1 за 50 000 грн. Позивач сплатив відповідачу обумовлену сторонами вартість нерухомого майна. СТОВ «Камсит» передало ОСОБА_4 вказане нерухоме майно, що підтверджується актом приймання-передачі від 19 вересня 2014 року, а також правовстановлюючі документи на придбане нерухоме майно. ОСОБА_4 зазначив, що не може зареєструвати своє право власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2014 року, оскільки частина нерухомого майна зруйнована, не підлягає капітальному ремонту і відновленню, а також є непридатними для подальшого використання. Внаслідок відсутності в натурі частини об'єктів нерухомого майна, позивачем фактично придбано один цілий майновий комплекс.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив встановити факт укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна - 97/100 частин комплексу будівель загальною площею 3 515,90 кв. м, а саме: виробничої будівлі № 1 літ. «А», виробничої будівлі № 2 літ. «Б», виробничої будівлі № 3 літ. «В», що розташовані на АДРЕСА_1, та визнати за ним право власності на майно, придбане за цим правочином.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 31 грудня 2014 року в складі судді Димбіцького Ю. В. позов задоволено. Встановлено факт укладення 19 вересня 2014 року в с. Кам'яногірка Іллінецького району Вінницької області договору купівлі-продажу нерухомого майна - 97/100 частин комплексу будівель загальною площею 3 515,90 кв. м, а саме: виробничої будівлі № 1 літ. «А», виробничої будівлі № 2 літ. «Б», виробничої будівлі № 3 літ. «В», що розташовані на АДРЕСА_1, між покупцем ОСОБА_4 та продавцем СТОВ «Камсит», за ціною 50 000 грн. Визнано за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно - один цілий комплекс будівель, а саме: виробничу будівлю № 1 літ. «А» загальною площею 340,5 кв. м, виробничу будівлю № 2 літ. «Б» загальною площею 1 594,8 кв. м, виробничу будівлю № 3 літ. «В» загальною площею 1 580,6 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1, як за добросовісним покупцем у порядку придбання за договором купівлі-продажу, укладеним 19 вересня 2014 року в с. Кам'яногірка Іллінецького району Вінницької області між покупцем ОСОБА_4, та продавцем СТОВ «Камсит», за ціною 50 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є доведеними та підтверджені відповідними матеріалами справи.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вимоги заявника в частині встановлення факту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до вимог чинного законодавства не є фактом, що має юридичне значення, який може бути встановлений судом. Укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна не потребує додаткового встановлення судом, такі обставини вбачаються зі змісту договору, зокрема наявності підписів сторін, печатки, нотаріального посвідчення тощо, та можуть бути підтверджені іншими доказами. При укладені спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна сторонами не було дотримано обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства щодо форми укладення таких договорів. Зокрема, договір не було нотаріально посвідчено і не здійснено його державну реєстрацію, тому викладені обставини дають підстави для висновку, що договір купівлі-продажу житлового будинку є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків, отже унеможливлює визнання права власності на зазначений комплекс будівель.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу особи, яка не мала права її подавати. Договір купівлі-продажу укладено повноважними особами, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що 19 вересня 2014 року ОСОБА_4 та директор СТОВ «Камсит» Рябошапка О. Ю. підписали договір купівлі-продажу 97/100 частин комплексу будівель загальною площею 3 515,90 кв. м, а саме: виробничої будівлі № 1 літ. «А», виробничої будівлі № 2 літ. «Б», виробничої будівлі № 3 літ. «В», що розташовані на АДРЕСА_1.

Статтею 256 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, визначено юридичні факти, що підлягають встановленню в судовому порядку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у статті 273 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

На підставі апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вимоги заявника в частині встановлення факту укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна не є в розумінні зазначених положень закону фактом, що має юридичне значення, який може бути встановлений судом. Укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна не потребує додаткового встановлення, такі факти вбачаються зі змісту договору, зокрема наявності підписів сторін, печатки, нотаріального посвідчення тощо.

Відповідно до частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірний договір купівлі-продажу є неукладеним в силу вимог статті 657 ЦК України і таким, що не породжує для сторін права та обов'язки, отже унеможливлює визнання права власності на зазначений комплекс будівель, оскільки при укладені цього правочину сторонами не було дотримано обов'язкових вимог чинного щодо форми укладення таких договорів, зокрема, він не був нотаріально посвідчений і не здійснено його державну реєстрацію, тому цей договір не породжує для сторін прав та обов'язків.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу особи, яка не мала права її подавати, оскільки ОСОБА_6 є співзасновником СТОВ «Камсит», тому відчуження належного останньому майна може вплинути на його права та обов'язки, отже він мав право в силу вимог статті 292 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк