Справа № 463/2229/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/5732/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія" на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія" в особі Львівського обласного управління Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія" про стягнення страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач в травні 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача, який в подальшому заявою від 30.07.2015 року уточнив шляхом збільшення розміру позовних вимог та в кінцевому, просив стягнути з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на його користь страхове відшкодування в розмірі 25 012,54 грн., витрати на проведення авто товарознавчого дослідження в сумі 774 грн., пеню в розмірі 7435,24 грн., інфляційні втрати в розмірі 10 181,90 грн. та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 15.04.2014 року на вул. Шевченка, 5 в м.Новий Розділ Миколаївського району Львівської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в ході якої транспортний засіб - автомобіль марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 здійснив зіткнення з автомобілями марки «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6 та автомобілем марки «ЗАЗ Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_3, під його керуванням. Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 28.04.2014 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєному ДТП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,0 грн.

Оскільки, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 була застрахована ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на підставі Полісу АС/7030239, 15.09.2014 року він вручив поштою відповідачу повідомлення про настання страхового випадку. Однак, незважаючи на його звернення, відповідачем у визначений законом строк не було скеровано свого представника за місцем знаходження автомобіля для визначення вартості страхового відшкодування, внаслідок чого він був вимушений проводити експертне дослідження розміру заподіяних збитків самостійно, несучи додаткові витрати у розмірі 774,0 грн. Після встановлення вартості відновлювального ремонту автомобіля, що становить без урахування податку на додану вартість в розмірі 25012,54 грн., він звернувся до відповідача із заявою від 02.10.2014 року про виплату страхового відшкодування в розмірі заподіяних збитків, що складаються із вартості відновлювального ремонту без урахування податку на додану вартість та вартості проведеного експертного дослідження. Проте відповідач свої зобов'язання по виплаті страхового відшкодування не виконав, у зв'язку з чим просив стягнути суму завданих збитків в примусовому порядку, а також пеню згідно з положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та три відсотки річних.

24.04.2017 року представник позивача уточнив позов шляхом збільшення розміру позовних вимог та в кінцевому, просить стягнути з відповідача на його користь 25 012,54 грн. страхового відшкодування, 774 грн. витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, 16 846,17 грн. інфляційних втрат, три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 1 726,89 грн. та пеню в розмірі 26 979,29 грн.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 17 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (м. Київ, вул. Кирилівська, 40, ) на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4) страхове відшкодування в розмірі 25012,54 (двадцять п'ять тисяч дванадцять грн. п'ятдесят чотири коп.) грн., інфляційні втрати в розмірі 16 846,17 (шістнадцять тисяч вісімсот сорок шість грн. сімнадцять коп.) грн., 3% річних в розмірі 1 726,89 (одна тисяча сімсот двадцять шість грн. вісімдесят дев'ять коп.) грн., пеню в розмірі 26 979,29 (двадцять шість тисяч дев'ятсот сімсот дев'ять грн. двадцять дев'ять коп.) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ОСОБА_4 705,65 грн. судового збору.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку 10 серпня 2017 року оскаржив відповідач - Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно - страхова компанія". Вважає рішення суду незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу, що позивачем обрано форму поведінки, яка призвела до неможливості визначити страховий розмір збитку, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія" до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 15.04.2014 року на вул. Шевченка,5 в м. Новий Розділ Миколаївського району Львівської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортних засобів - автомобіля марки "Мерседес-Бенц Спрінтер", реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5, автомобіля марки "Фольксваген-Транспортер", реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля марки "ЗАЗ Ланос", реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_4, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу перебував у власності ОСОБА_4 (а.с.12).

Згідно з постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 28.04.2014 року (а.с.13), винним у скоєнні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_5 та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,0 гривень.

При цьому, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 забезпеченого транспортного засобу - автомобіля марки "Мерседес-Бенц Спрінтер" була застрахована ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" на підставі Полісу добровільного страхування транспортного засобу № АС/7030239, чого сторони у справі не оспорюють, і що додатково стверджується відповідним витягом (а.с.26).

Як вбачається з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 29.08.2014 року (а.с.8), врученого відповідачу 15.09.2014 року згідно з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.9), позивач відповідно до положень ст. 33 вказаного Закону повідомив відповідача про настання страхового випадку, що мав місце 15.04.2014 року за участю застрахованого транспортного засобу - автомобіля марки "Мерседес-Бенц Спрінтер", в ході якого було пошкоджено належний йому на праві власності автомобіль марки "ЗАЗ Ланос", реєстраційний номер НОМЕР_3.

У відповідності до вимог ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", позивач надіслав відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування від 02.10.2014 року (а.с.10), вручену відповідачу через поштове відділення 06.10.2014 року (а.с.11), у якій зазначив розмір страхового відшкодування в сумі заподіяних збитків 25012 грн. 54 коп. та вартості проведеного експертного дослідження в розмірі 774,0 грн.

Згідно звіту про оцінку автомобіля ЗАЗ державний номерний знак НОМЕР_3 № 1258/14 від 27.04.2014 року (а.с.14-25), вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та складових, що підлягають заміні автомобіля ЗАЗ державний номерний знак НОМЕР_3 без врахування ПДВ становить 25 012,54 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд виходив з тих обставин, що

ДТП, яке сталося є страховим випадком, внаслідок якого у відповідача настає обов'язок здійснити виплату страхового відшкодування в розмірі вартості відновлювального ремонту, з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу та складових автомобіля, в розмірі 25012,54 грн. Також суд прийшов до висновку, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 16846,17 грн., 3% річних в розмірі 1726,89 грн., та пеня в розмірі 26979,29 грн., оскільки таке передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України та Законом України "Про обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. В задоволенні позову про стягнення з відповідача витрат на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 774 грн. відмовлено оскільки такі витрати позивач поніс до моменту повідомлення відповідача по ДТП.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Правові відносини у сфері страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюється спеціальним законодавчим актом - Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Зокрема, ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (тут і надалі в редакції, чиннній на момент вчинення ДТП) визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Колегія суддів вважає, що з огляду на те, що відповідачем не виконано свого обов'язку з виплати страхового відшкодування, суд знаходить вказану вимогу про стягнення страхового відшкодування обґрунтованою, розмір такого відшкодування - доведеним належними та допустимими доказами і тому, ухвалює рішення про стягнення з відповідача страхового відшкодування у згаданому вище розмірі, що серед іншого, в частині обрахунку суми стягнення узгоджується з положеннями п. 36.2 ст. 36 згаданого вище закону, за якою сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи.

Згідно змісту повідомлення про ДТП (а.с.8), яке надіслано на адресу відповідача 29.08.2014 року та згідно повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.9), отримано ним 15.09.2014 року, в такому чітко зазначено місцезнаходження транспортного засобу, а саме: Львівська область, Миколаївський район, смт. Розділ, вул. Б. Хмельницького, 33, в зв"язку з чим у відповідача була наявна можливість для встановлення розміру шкоди завданої позивачу в результаті ДТП.

Відповідно до п. 33.1.4 ст. 34 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Побудована законодавцем конструкція цієї норми, яка визначає її юридичний зміст та наявність у водія, причетного до ДТП обов'язку надати страховику відомості про місцезнаходження не лише свого транспортного засобу, а й пошкодженого майна свідчить про те, що обов'язок повідомити страховика про ДТП покладається виключно на того водія, який уклав з таким страховиком відповідний договір.

У справі яка розглядається, згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.219), між позивачем та відповідачем договірні відносини з приводу обов'язкового страхування відсутні. Такий договір позивачем укладено з іншою страховою компанією, внаслідок чого після ДТП 15.04.2014 року в останнього не виникало обов'язку, передбаченого п. 33.1.4 ст. 34 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Окрім цього, положення ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачають вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Однією з таких підстав є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Однак, як зазначено в п. 37.2 цієї статті, рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Оскільки рішення про відмову у виплати страхового відшкодування відповідачем не приймалось, немає підстав для висновку, що внаслідок поведінки позивача відповідач не зміг встановити розміру заподіяної шкоди.

В такому випадку, обов'язок страховика з виплати страхового відшкодування зберігається і тому, вимогу про стягнення цієї суми в розмірі 25 012,54 грн. суд визнає обґрунтованою та задовольняє.

Також, слід визнати обґрунтованою та задовольнити вимогу про стягнення пені.

Згідно вимог п. 36.5 ст. 36 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За правилами п. 36.2 цієї статті, страхове відшкодування повинне бути виплачене не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Така заява подана відповідачем 06.10.2014 року, чого останній не оспорює та наводить це в своїх запереченнях, і як вірно обраховує представник позивача, відповідач зобов'язаний був сплатити страхове відшкодування або відмовити у здійсненні такої виплати не пізніше 05.01.2015 року. Оскільки жодних з цих дій відповідач не вчинив, позивачем правомірно пред'явлено вимогу про стягнення пені в порядку та розмірах, передбачених п. 36.5 ст. 36 згаданого вище Закону.

Згідно представленого позивачем розрахунку (а.с.224), який перевірений та прийнятий судом як такий, що зроблений фахового у відповідності до вимог чинного законодавства, за період з 05.01.2015 року по 25.04.2017 року розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання становить 26 979,29 грн., яку також належить стягнути в примусовому порядку.

При цьому, покликання представника відповідача на пред'явлення вимоги поза межами строку позовної давності, який для такої вимоги становить один рік є помилковим, оскільки початком періоду обрахунку пені є 05.01.2015 року, а позов, згідно протоколу про автоматизований розподіл справи між суддями (а.с.28), пред'явлено до суду 14.05.2015 року, тобто в межах річного строку позовної давності.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відтак, строк позовної давності для пред'явлення вимоги про стягнення пені не пропущений, і вимога про стягнення пені підлягає задоволенню.

Аналогічно, слід визнати обґрунтованою та задовольнити вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 цього Закону визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу - стаття 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

За змістом статті 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV, настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Як зазначив Верховний Суд України в своїй Постанові від 02.03.2016 року, прийнятій під час розгляду цивільної справи № 6-2491цс15, статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Юридична характеристика правовідносин, що виникають внаслідок скоєння ДТП надана Верховним Судом України в постанові від 26.10.2016 року, прийнятій під час розгляду цивільної справи № 6-954цс16.

Так, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

У справі яка розглядається правовідносини сторін не є деліктними, оскільки позивач, як третя особа, в інтересах якої укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, пред'явив вимогу про відшкодування завданої шкоди до страховика, внаслідок чого відповідальність останнього є договірною, а правовідносини сторін - зобов'язальними, адже виникають вони з актів цивільного законодавства, які передбачають обов'язок страховика здійснити страхове відшкодування на користь потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Аналогічні положення щодо зобов'язання страховика сплатити неустойку в розмірі, установленому договором або законом у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, містяться в ст. 992 ЦК України.

Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконано.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

На основі аналізу ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-49цс12 в Постанові від 06.06.2012 року дійшов висновку про те, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

В цій же постанові Верховний Суд України зазначив, що зобов'язання страховика про виплату страхувальнику страхових виплат у разі настання страхового випадку є грошовим зобов'язанням, у разі невиконання якого одночасно можуть застосовуватись наслідки, передбачені як нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і нормами ст. ст. 549 - 550 ЦК України.

Таким чином, оскільки правовідносини сторін не є деліктними, на них поширюють свою дію як норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і норми ст. ст. 549 - 550 ЦК України, і тому, вимогу про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід визнати обґрунтованою.

Згідно розрахунків позивача, які перевірені та прийняті судом як такі, що зроблені фахово у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.224, 225), розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 05.01.2015 року по 25.04.2017 року становить 16 846,17 грн. та 1 726,89 грн. відповідно.

Враховуючи право позивача на отримання таких коштів внаслідок порушення відповідачем грошового зобов'язання, дану вимогу також слід задовольнити в повному обсязі.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача витрат на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 774 грн., в її задоволенні належить відмовити.

Так, відповідно до п. п. 34.1-34.3 ст. 34 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

За змістом зазначених норм матеріального права, потерпілий має право вимагати, а страховик зобов'язаний провести оплату автотоварознавчого дослідження виключно у випадку, якщо перший повідомив про ДТП, а другий не направив свого аварійного комісара для визначення розміру шкоду. Підставою для стягнення витрат за проведення автотоварознавчого дослідження є невиконання страховиком обов'язку щодо визначення розміру шкоди.

Як безспірно встановлено судом, про факт ДТП позивач повідомив відповідача лише 29.08.2014 року, про що надіслав відповідну письмову заяву (а.с.8). Натомість, звіт про оцінку автомобіля складено 27.04.2014 року.

Вказане свідчить про те, що позивач передчасно реалізував своє право на проведення автотоварознавчого дослідження. Відповідач не був повідомлений про ДТП внаслідок чого не мав обов'язку направити свого комісара для визначення розміру шкоду. За відсутності в страховика такого обов'язку він не може нести відповідальність у виді оплати вартості проведеного дослідження.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія" жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія"- залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28 березня 2018 року

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк