Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 127/17323/15-ц

провадження № 61-951св17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_9 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року, у складі колегії суддів: Копаничук С.Г., Сала Т.Б., Марчук В.С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_9 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування частиною будинку, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 9 червня 2015 року він придбав у свого дядька ОСОБА_10 Ѕ частину житлового будинку з прибудовами та господарськими спорудами по АДРЕСА_1. У зазначеній частині будинку протягом тривалого часу проживає ОСОБА_7 - колишня дружина ОСОБА_10 Після того, як він придбав частину вищезазначеного будинку позивач звернувся до ОСОБА_7 з проханням виселитися оскільки приміщення необхідне для проживання його сім'ї.

З урахуванням уточнених позовних вимог, оскільки ОСОБА_7 незаконно займає та відмовляється звільнити належне йому житло, чим порушує його право володіння, користування та розпорядження своєю власністю, просив суд визнати ОСОБА_7 такою, що втратила право користування Ѕ частиною будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 2 жовтня 2017 року, у складі судді Ан О. В., позов задоволено.

Визнано ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - Ѕ частиною житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_9

Виселено ОСОБА_7 із Ѕ частини житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_9 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_7, як член сім'ї колишнього власника, втратила набуте право користування житлом (житловий сервітут) з часу продажу ОСОБА_10 Ѕ частини будинку позивачу, а тому, враховуючи відсутність у неї договірних відносин щодо проживання у зазначеному будинку, визнав її такою, що втратила право на користування Ѕ частиною будинку та усунув перешкоди шляхом виселення її з Ѕ його частини.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 2 жовтня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не встановив, які саме житлові приміщення складають Ѕ ідеальну частину будинку, що належить позивачу; які житлові приміщення, визначені попереднім власником, займала відповідач та з яких житлових приміщень останню просять виселити.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги вимоги статті 361 ЦК України, згідно якої співвласник самостійно може розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності та вимоги частини 4 статті 357 ЦК України, відповідно з якою співвласник житлового будинку може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди іншого власника і така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив і не змінює розміру часток у спільній частковій власності. Крім того судом не взято до уваги вимоги частини 1 статті 319 ЦК України, згідно яких власник володіє, користується та розпоряджається власним майном та вимоги частини 1 статті 321 ЦК України, відповідно яких право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 грудня 2017 року суддею Верховного Суду відкрито касаційне провадження в указаній справі.

16 лютого 2017 року ОСОБА_7, подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 9 червня 2015 року придбав у ОСОБА_10 успадковану останнім ІНФОРМАЦІЯ_1 року Ѕ частину будинку, в якому на правах члена сім'ї з 24 серпня 1974 року постійно проживає ОСОБА_7 Шлюб між нею та ОСОБА_10 було розірвано у листопаді 1989 році ,а у травні 2010 року померла їх спільна донька - ОСОБА_11

Рішеннями судів, що набрали законної сили, ОСОБА_10 в 2011 році було відмовлено у позові до відповідача про усунення перешкод в користуванні власністю, а у 2014 році - у позові про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, усуненні перешкод в користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, чим визнано право колишньої дружини ОСОБА_7, на користування спірним житловим приміщенням, як члена сім'ї власника.

Після придбання Ѕ частини будинку позивачем відповідач продовжує проживати та користуватися Ѕ частиною будинку, при цьому не являючись членом його сім'ї.

Судом установлено, що об'єктом права власності позивача є Ѕ ідеальна частина будинку по АДРЕСА_1 загальною площею будинку - 99,19 м2. З копії технічного паспорту вбачається, що вказаний будинок станом на 1997 рік мав загальну площу 104,4 кв. м., а станом на час ухвалення рішення у справі площу 107,5 кв. м. Друга Ѕ частина будинку перебуває у власності ОСОБА_12

Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в частини 1 статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Частиною 1 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності).

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив з того, що суд першої інстанції не встановив на яку саме частину будинку та на яку площу в ньому набув право власності позивач.

Визнання особи такою, що втратила право користування житлом, або виселення із житлового будинку, що знаходиться у спільній частковій власності, можливе лише за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову.

Із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування Ѕ частиною будинку, усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належною ОСОБА_9 Ѕ часткою житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення позивач звернувся одноосібно, при тому, що Ѕ частки житлового будинку не виділена в натурі, порядок користування приміщеннями з іншим співвласником не встановлений.

Колегія суддів звертає також увагу на те, що позивач звернувся із взаємовиключними позовними вимогами, а саме: про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, тобто особи яка фактично не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік з підстав передбачених статтею 405 ЦК України та про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення на підставі статті 391 ЦК України, тобто особи, яка фактично проживає у спірному приміщенні.

Доводи зазначені в касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги положення статті 361 ЦК України, згідно якої співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначена норма передбачає право співвласника розпоряджатися своєю часткою в майні за наявності обумовленої письмової згоди всіх співвласників цього житлового будинку та (або) подання ними спільного позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги норми частини 4 статті 357 ЦК України також не заслуговують на увагу, оскільки позов у цій справі пред'явлений на підставі статей 391 та 405 ЦК України, а норма права зазначена у касаційній скарзі регулює можливість співвласника житлового будинку зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав і така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив і не змінює розміру часток у спільній частковій власності.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_9, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 20 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук