Справа № 488/451/17
Провадження № 22ц/812/174/18 Головуючий у 1-ї інстанції Лазарева Г.М.
Категорія 44 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

5 грудня 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

із секретарем: Горенко Ю.В.,

за участю: позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 липня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Лазаревої Г.М. в місті Миколаєві о 15 годині 47 хвилин зі складанням його повного тексту 20 серпня 2018 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2, ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися з позовною заявою до ОСОБА_4 про його виселення із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Позивачі посилалися на те, що відповідач є зареєстрованим та проживає у належних ним на праві часткової спільної власності квартирі № 12, є їх близьким родичом, але не є членом їх сім'ї, та з ними не укладено договору найму житла.

Так як на сьогоднішній час проживання відповідача виявилося неможливим з ними як співвласниками квартири, що породжує конфлікти, а заходи адміністративного і громадського впливу, застосовані до ОСОБА_4 є безрезультатними, просили його виселити з підстав, які передбачені статтею 157, частиною 1 статті 116 ЖК України.

У вересні 2017 року надали уточнену позовну заяву, в якій додатково посилалися на те, що відповідач перешкоджає їм вільно розпоряджатися та користуватися належною квартирою, внаслідок чого просили з підстав, передбачених статтею 391 ЦК України усунути перешкоди у користуванні належною ним власністю та виселити ОСОБА_4 з квартири №12 у відповідності до статті 157, частини 1 статті 116 ЖК України.

Заперечуючи проти позовної заяви відповідач ОСОБА_4 зазначив, що не перешкоджає позивачам в користуванні квартирою, в якій проживає з законних підстав. До адміністративної відповідальності за порушенням правил спільного проживання не притягувався, заходи впливу до нього не застосовувалися. Усі конфлікти виникли на ґрунті приватизації квартири та розподілу спадкового майна.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2018 року позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено, ухвалено про виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі поданої від імені відповідача ОСОБА_4 його представник - адвокат ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та закрити провадження по справі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та нормам матеріального права.

На думку апелянта, судом першій інстанції не враховано, що у спірній квартирі він проживає постійно з 1977 року, звідкіля виселився у зв'язку з реєстрацією шлюбу, та повернувся знову на постійне проживання у 2014 році. Правил проживання у квартирі не порушує, псування майна не допускає, заходів впливу до нього не застосовано. Усі конфлікти спровоковані позивачами у останній час.

У письмовому відзиву на апеляційну скаргу позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вважали її доводи необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 приватизована 26 листопада 2008 року членами однієї родини: наймачем - дружиною позивача ОСОБА_6, і членами її родини - чоловіком ОСОБА_2, сином ОСОБА_3 (а.с.18-20).

18 грудня 2014 року зі згоди усіх співвласників до спірної квартири вселився та зареєструвався інший син - відповідач ОСОБА_4 (а.с.15), який з цього часу постійно проживає у квартирі №12 із законних підстав.

5 листопада 2015 року у зв'язку зі смертю одного із співвласників - дружини позивача ОСОБА_2 та матері відповідача - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, сини ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відмовилися від прийняття спадщини на користь їх батька і позивач ОСОБА_2 оформив свої спадкові права на частку у квартирі. Внаслідок цього позивачу ОСОБА_2 стало належати 2/3 частини спірної квартири, а іншому позивачу ОСОБА_3 залишилося на праві власності 1/3 частина. Відповідач ОСОБА_4 прав власності на житло у порядку спадкування не набув (а.с.21-22).

На ґрунті оформлення прав власності на спірну квартиру між сторонами склалися неприязні стосунки, внаслідок чого між позивачами і відповідачем відбуваються сварки та постійні звернення до правоохоронних органів.

Із висновків, зроблених за матеріалами перевірок, проведених дільничними інспекторами ОВС у ґрудні 2016 року слідує, що за зверненнями позивачів представниками поліції складалися адміністративні протоколи відносно відповідача ОСОБА_4, але дані щодо винесення йому офіційних попереджень за вчинення сварок на побутовому ґрунті, в тому числі за порушення правил спільного проживання відсутні. Стосовно проведення з ним профілактичної бесіди за висловлювання нецензурною лайкою на адресу брата ОСОБА_3, то за повідомленням поліції після її проведення прийнято рішення про припинення подальшої перевірки (а.с.4-8, 107-110).

В той же час за усіма складеними адміністративними протоколами провадження закрито за відсутністю у діях ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення або спливу строку давності без встановлення його вини (а.с.49, 105-115).

Інших попереджень або заходів громадського впливу по відношенню до відповідача ОСОБА_4, у зв'язку з неможливістю спільного проживання в одній спільній квартирі, не виносилося.

Разом з тим, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3, та вважав, що у них є усі підстави для усунення перешкод шляхом виселення відповідача, помилково зазначив, що для цього достатньо самого факту складення відносно ОСОБА_4 адміністративних протоколів без застосування будь-яких заходів примусу.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, так як вони не відповідають нормам матеріального права та вищевикладеним обставинам справи.

Так, відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, зокрема, подружжя, батьки, діти, та особи, які спільно з ними проживають та ведуть спільне господарство.

Згідно до статті 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 ЖК України.

Суб'єктом такої відповідальності, що передбачена статтею 116 ЖК України, є наймач, члени сім'ї й інші особи, які проживають з ним, та порушують правила співжиття.

За умовами цієї правової норми підставою виселення вказаних осіб може стати не будь-яке порушення правил співжиття, а лише таке, котре відбувається в жилому приміщенні і стосується відносин щодо користування жилими приміщеннями осіб, які проживають у них.

Тому, для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу. При цьому, неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами різного змісту, крім порушення правил співжиття, без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Отже, задовольняючи позовні вимоги про виселення з підстав, передбачених частиною 1 статті 116 ЖК України, суд першої інстанції не зазначив яка саме неправомірна поведінка ОСОБА_4 створила об'єктивну неможливість спільного проживання з позивачами, враховуючи, що заходи впливу до відповідача за порушення правил спільного проживання не застосовувалися, а усі звернення позивачів до правоохоронних органів відбулися у ґрудні 2016 року перед подачею ними позову у січні 2017 року, та в період розгляду справи.

Акти складені сусідами, які суд поклав в основу свого рішення, не можуть свідчити про застосування заходів громадського впливу до правопорушника, та не є належними доказами про порушення ним правил спільного життя, так як особи, що підписали акт не є членами сім'ї відповідача та спільно з ним і позивачами в одному житловому приміщенні не проживають, та не ведуть спільне господарство.

Обставини щодо псування майна, а не житлового приміщення не доведені позивачами у судових засіданнях за допомогою належних доказів, та встановлені судом на підставі актів та характеристики, складених сусідами, а тому ґрунтуються на припущенних.

Крім цього надані позивачами копії квитанції про оплату комунальних послуг за користування квартирою, видані на ім'я ОСОБА_2 як особи, з якою укладені договори на обслуговування та надання послуг, не є свідченням щодо порушення відповідачем ОСОБА_4 правил співжиття.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про недоведеність позивачами підстав, передбачених статтею 157, в поєднанні зі статтею 116 ЖК України, обов'язкових для виселення відповідача в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Наявність неприязних стосунків між сторонами не може бути підставою для виселення у відповідності до зазначеної норми.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ґарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання та в такій спосіб, якій передбачений законом.

В той же час виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

За наведеного і стосовно вимог позивачів про усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження майном відповідно до статті 391 ЦК України, то судом першої інстанції таких обставин при розгляді справи не встановлено і позивачами у судових засіданнях за допомогою належних доказів не доведено.

Тому колегія суддів, вирішуючи справу у цій частині позовних вимог дійшла аналогічного висновку про недоведення позивачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вчинення їм з боку відповідача перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження майном.

Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктами 2-4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для закриття провадження по справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 12 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, починаючи з дати складання її повного тексту.

Головуючий О.О.Ямкова

Судді С.Ю.Колосовський

О.В.Локтіонова