Ухвала

13 березня 2018 року

м. Київ

справа № 203/4501/15-ц

провадження № 61-6396 зп 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

розглянув заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 липня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства «Солонянське Житлово-комунальне управління», треті особи: Військова сільська рада Солонянського району Дніпропетровської області, виконавчий комітет Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до комунального підприємства «Солонянське Житлово-комунальне управління» (далі - КП «Солонянське Житлово-комунальне управління»), треті особи: Військова сільська рада Солонянського району Дніпропетровської області, виконавчий комітет Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що централізоване постачання води і водовідведення до належного йому будинковолодіння по

АДРЕСА_1 здійснюється через приєднану трубопровідну мережу, передану на баланс

КП «Солонянське Житлово-комунальне управління». Тариф за послуги централізованого водопостачання і водовідведення встановлений на підставі рішення Солонянської селищної ради № 5-35/VI від 01 листопада 2013 року, однак жителі с. Вовніги належать до територіальної громади, яку представляє Військова сільська рада, яка, так само як і її виконавчий комітет, тариф на централізоване водопостачання на території її юрисдикції не встановлювала. Вважав, що із-за безпідставно підвищених цін, які відповідач використовує у господарській діяльності з 01 вересня 2014 року за тарифом 10 грн 03 коп. за

1 м3, встановленим виконкомом Солонянської селищної ради у рішенні № 2 від 21 серпня 2014 року, а з серпня 2015 року - за тарифом 10 грн 80 коп. за 1 м3, він здійснив переплату вартості 102,5 м3 води, оскільки до його звернення до суду з цим позовом Військова сільська рада не переглядала, встановлений її рішенням № 1 від 18 листопада 2008 року тариф для громади с. Вовніги у розмірі 7 грн

02 коп. за 1 м.3

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати неправомірним застосування відповідачем тарифів на централізоване водопостачання в розмірі 10 грн 03 коп. та 10 грн 80 коп. за 1 м3; припинити застосування відповідачем тарифу на централізоване водопостачання у розмірі 10 грн 80 коп. за 1 м3; зобов'язати відповідача здійснити перерахунок за особовим рахунком позивача в частині централізованого водопостачання за період з 01 листопада 2013 року по день прийняття рішення суду із застосуванням тарифу 7 грн 02 коп. за 1 м3; зобов'язати відповідача здійснити постачання питної води до належного позивачу будинковолодіння в обсязі

102,5 м3 без додаткової оплати

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

23 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 липня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до КП «Солонянське Житлово-комунальне управління», треті особи: Військова сільська рада Солонянського району Дніпропетровської області, виконавчий комітет Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 липня 2017 року.

1 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 липня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 серпня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального Кодексу України, у редакції, що була чинною на момент подачі заяви про перегляд (далі - ЦПК України).

Посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права (статті 16, 218, 627, 630 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 19, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») у подібних правовідносинах, а також на невідповідність рішення суду касаційної інстанції висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від

25 листопада 2014 року у справі № 3-184гс14, від 20 квітня 2016 року у справі

№ 6-2951цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-582цс15, від 12 червня

2013 року у справі № 6-32цс13, від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11, заявник просив скасувати рішення Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 липня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від

31 серпня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У лютому 2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд разом із доданими до неї матеріалами передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи заяви, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що на момент звернення до суду із позовом відповідач не був виконавцем послуг з водопостачання та водовідведення у домоволодінні позивача, та не здійснював жодних дій щодо зобов'язання позивача сплачувати вартість за спожиті послуги у зазначеному в позовній заяві розмірі, а відтак вимоги ОСОБА_4 до КП «Солонянське Житлово-комунальне управління» є передчасними.

У наданій для порівняння постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року у справі

№ 6-552 св14 суд касаційної інстанції, скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, та направляючи справу на новий розгляд, виходив з того, що споживач зобов'язаний оплачувати спожиті ним комунальні послуги навіть за відсутності укладеного між ним та виробником (виконавцем) комунальних послуг письмового договору.

Зазначена правова позиція викладена і в наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, від

18 листопада 2015 року у справі № 6-582цс15, від 25 листопада 2014 року у справі № 3-184гс14.

У постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі

№ 6-32цс13 висловлено правову позицію, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав, а саме права на 50-відсоткову знижку плати за займане ними та членами їхніх сімей житло та комунальні послуги, шляхом здійснення виробником перерахунку плати за комунальні послуги не суперечить положенням статті 16 ЦК України.

Постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11 увалена у справі за предметом позову - про визнання договору поруки припиненим, та стосувалась невизнання кредитором права поручителя, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, що підлягає захисту судом відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, в якій подано заяву про перегляд судових рішень, спірні правовідносини стосуються правомірності визначення відповідачем (який не був виконавцем комунальних послуг) тарифу за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, водночас надані для порівняння ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року у справі № 6-552 св14, а також постанови Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, від

18 листопада 2015 року у справі № 6-582цс15, від 25 листопада 2014 року у справі № 3-184гс14 ухвалені у справах за позовом виробника (виконавця) комунальних послуг до споживача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, в яких питання правомірності визначення тарифу не вирішувалось. Спірні правовідносини у справі № 6-32цс13 (постанова Верховного Суду України від 12 червня 2013 року) стосуються наявних у позивачів пільг щодо плати за житло та комунальні послуги, зокрема права на 50-відсоткову знижку, що також не заявлялось ОСОБА_5 при зверненні з позовом до суду. Зазначене свідчить про наявність різних фактичних обставин встановлених судами у справі, у якій подано заяву про перегляд судових рішень, та у справах, у яких ухвалено судові рішення, надані заявником для порівняння.

Постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі

№ 6-20цс11, надана заявником як приклад неоднакового застосування судами норм матеріального права у подібних правовідносинах, ухвалена у справі з іншим предметом спору (визнання договору поруки припиненим), а також підставою та обгрунтуванням позовних вимог, ніж у справі, в якій подано заяву про перегляд судових рішень.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_4 не надано прикладів рішень, де за тотожності предмету спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин, при однаковому матеріально-правовому регулюванні спірних правовідносин, суд касаційної інстанції неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Відповідно до статті 360 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання заяви про перегляд) у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана заява є необґрунтованою, вирішення питання про допуск справи до провадження здійснюється колегією з трьох суддів у складі судді-доповідача та двох суддів, визначених автоматизованою системою документообігу суду додатково. Провадження відкривається, якщо хоча б один суддя із складу колегії дійшов висновку про необхідність його відкриття.

Ураховуючи вищенаведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що у допуску до провадження заяви ОСОБА_4 про перегляд рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 липня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 серпня 2017 року слід відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», статтями 355, 360 ЦПК України (у редакції, яка була чинною станом на 1 грудня 2017 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства «Солонянське Житлово-комунальне управління», треті особи: Військова сільська рада Солонянського району Дніпропетровської області, виконавчий комітет Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії, за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 липня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник