Постанова

Іменем України

18 червня 2018 року

м. Київ

справа № 2-305/11

провадження № 61-33848 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6

третя особа - Кодимська державна нотаріальна контора Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на ухвали Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2017 року у складі судді Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, третя особа - Кодимська державна нотаріальна контора Одеської області, про поновлення строку позовної давності, визнання недійсними відмови від спадщини та свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 21 листопада

2011 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності.

Визнано недійсною заяву ОСОБА_4 про відмову від прийняття спадщини від 04 травня 2007 року

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом

від 26 грудня 2009 року, виданого Кодимською державною нотаріальною конторою Одеської області на ім'я ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно - ? частину житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_7, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Додатковим рішенням Кодимського районного суду Одеської області

від 02 грудня 2011 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеними судовими рішеннями суду першої інстанції, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 06 лютого 2017 року подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Кодимського районного суду Одеської області від 21 листопада 2011 року і додаткове рішення цього суду від 02 грудня 2011 року та залишити позов ОСОБА_4 без задоволення. До апеляційної скарги представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 додав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судових рішень суду першої інстанції.

Ухвалами Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишено без руху у зв'язку з неповажністю наведених причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження та надано строк для усунення зазначених недоліків, який не може перевищувати тридцяти днів з дня отримання копії ухвали.

24 квітня 2017 року від представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 надійшла заява про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Кодимського районного суду Одеської області від 21 листопада 2011 року та додаткового рішення цього суду від 02 грудня 2011 року, у якій представник відповідача зазначав, що причинами пропуску строку на апеляційне оскарження є те, що його довіритель не є фахівцем у галузі права і не може самостійно складати процесуальні документи, а тому звернувся до нього за наданням йому правової допомоги, оформивши відповідну довіреність від 24 січня 2017 року, а відтак з матеріалами справи він ознайомитися лише 31 січня 2017 року та 06 лютого 2017 року подав апеляційну скаргу. Зазначені обставини вважав поважними причинами для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалами Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 21 листопада 2011 року та додаткове рішення Кодимського районного суду Одеської області від 02 грудня 2011 року на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року.

Ухвали апеляційного суду мотивовані тим, що наведені представником ОСОБА_5 обставини, зокрема, що відповідач не є фахівцем у галузі права, а він мав можливість ознайомитися з матеріалами справи лише 31 січня

2017 року, не можуть вважатися поважною підставою для поновлення пропущеного процесуального строку, встановленого статтею 294 ЦПК України 2004 року, оскільки представник ОСОБА_5 був присутній під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення Кодимського районного суду Одеської області, яке ухвалено 21 листопада 2011 року, тоді як апеляційна скарга на оскаржувані судові рішення була подана лише у лютому 2017 році.

У травні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвали Апеляційного суду Одеської області

від 10 травня 2017 року, у якій просив їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у Кодимському районному суді Одеської області перебуває справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловим будинком (№503/2300/16-ц), під час розгляду якої йому стало відомо, що вона пов'язана з цією справою, у зв'язку з чим його представник ознайомився з матеріалами зазначеної справи та виявив наявність судового рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено. Після ознайомлення з матеріалами справи 31 січня 2017 року, його представник отримав копії рішення Кодимського районного суду Одеської області

від 21 листопада 2011 року та додаткового рішення від 02 грудня 2011 року, які суд йому не направляв.

Оскільки з повним текстом оскаржуваних судових рішень він ознайомився лише 31 січня 2017 року вважав, що зазначені обставини, є підставою для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження.

Звертав увагу на те, що на підставі оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_4 оформив право власності на все спадкове майно, у тому числі на його частку, чим незаконно позбавив його права власності.

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, у якому він просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_5 був присутнім у судовому засіданні під час оголошення вступної та резолютивної частини оскаржуваного рішення, а тому його посилання на отримання ним копій оскаржуваних судових рішень лише 31 січня 2017 року, не є поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження, та не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

04 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані ухвали постановлені з дотриманням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, з огляду на наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_5 та його представник були присутні у судовому засіданні 21 листопада 2011 року.

В заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Кодимського районного суду Одеської області від 21 листопада 2011 року та додаткового рішення цього суду від 02 грудня 2011 року, представник ОСОБА_5 посилався на те, що його довіритель не є фахівцем у галузі права, а відтак не міг самостійно скласти апеляційну скаргу. З повними текстами оскаржуваних судових рішень він ознайомитися лише 31 січня 2017 року, що унеможливило вчасно подати апеляційну скаргу, так як йому не було відомо з яких мотивів суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, а тому вважав, що зазначені обставини є поважними причинами для поновлення стоку на апеляційне провадження.

Згідно з частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до статті 72 ЦПК України 2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Частиною першою статті 73 ЦПК України 2004 року визначено, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Разом з тим, у справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) роз'яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті

6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії» ).

У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня

1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня

2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Ураховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також достовірно встановлені апеляційним судом обставини щодо обізнаності ОСОБА_5 про наявність судового рішення, під час проголошення вступної та резолютивної частини якого він був присутнім у судовому засіданні, а також відсутність доказів, які б свідчили про добросовісне здійснення ним своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне оскарження судового рішення, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність поважності причин пропуску строку та апеляційне оскарження та постановив законні і обгрунтовані ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Оскаржувані судові рішення постановлені з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні підстави для їх скасування. Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм процесуального права, є безпідставними.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвали Апеляційного суду Одеської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник