Справа № 462/5845/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2018 року Залізничний районний суд м. Львова в складі: головуючого судді Румілової Н.М., при секретарі Гули М.І., за участю заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне Управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 8.12.2017 року звернулась до суду з заявою, в якій вказала, що вона є громадянка колишнього СРСР, яка на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 р. постійно проживала на території України та продовжує безперервно з 1996 р. по теперішній час проживати в Україні у м. Львові. Однак, у зв`язку з втратою паспорта громадянина колишнього СРСР та неможливістю його відновити, не оформила відповідні документи та не отримала паспорта громадянина України. У жовтні 1991 р. вона за сімейними обставинами переїхала до Республіки Узбекистан у м. Ташкент, де отримала тимчасовий паспорт, у зв`язку з втратою паспорта громадянина колишнього СРСР. Звільнена з роботи медичної сестри 30 жовтня 1996 року. У 1996 р. вона повернулася в Україну з тимчасовим паспортом, виданим у Республіці Узбекистан, та воєнним білетом серії НОМЕР_1 , виданим 02.06.1974 р. Ленінським районним комісаріатом м. Новосибірська. Тимчасовий паспорт, виданий у Республіці Узбекистан, був також нею втрачений.У зв`язку з втратою паспорта громадянина колишнього СРСР з відміткою про прописку у м. Львові, та неможливістю його відновлення вона з 1996 р. унеможливлена довести свою приналежність до громадянства України та виготовити паспорт громадянина України, а також провести реєстрацію місця свого проживання. Просить суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 р. , на момент проголошення незалежності України.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги, просила встановити факт її безперервного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, додала, що вона постійно проживала у АДРЕСА_1 . У жовтні 1991 року виїхала до своєї дочки в Узбекистан, там отримала тимчасовий паспорт у зв`язку з втратою свого паспорту громадянина СРСР. У 1996 року повернулась в м.Львів. У 2010 році загубила тимчасовий паспорт , отриманий в Узбекистані. Вона з часу повернення в Україну офіційно ніде не працює, з приводу призначення їй пенсії до Управління Пенсійного Фонду не зверталась, раніше не зверталась з аналогічною заявою до суду, квартира, в якій вона була раніше зареєстрована, приватизована її сестрою, вона проживає в цій квартирі без реєстрації. Просила задовольнити вимоги.

Представник заявника ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала вимоги, просила їх задовольнити.

Представник заінтересованої особи Головне управління державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома.

Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі , дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що вимоги підлягають відмові з наступних підстав.

Відповідно до статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У заяві фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено причини неможливості одержання документів, що посвідчують цей факт і до заяви додається довідка про неможливість відновлення втрачених документів (ч. 2 ст. 318ЦПК України).

ОСОБА_1 просила суд встановити факт постійного проживання на території України на час оголошення незалежності України з метою отримання паспорта громадянина України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 року № 2235-III " Про громадянство «(далі Закон № 2235-III ) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1,2 ч.1.ст.3 цього Закону . Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини,батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом № 2235-III (13 листопада 1991 року).

Питання встановлення,оформлення та перевірки належності до громадянства України ,прийняття до громадянства України,оформлення набуття громадянства України,припинення громадянства України,скасування рішень про оформлення набуття громадянства України,а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано,крім Закону № 2235-III ,також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 « Питання організації виконання Закону України « Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі -Порядок ).

Відповідно до п.14 Порядку для оформлення належності до громадянства України відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону особа подає такі документи:

а) заяву про оформлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР із внесеним написом "громадянин України", а якщо паспорт громадянина колишнього СРСР був утрачений, пошкоджений тощо, - довідку органу міграційної служби про перевірку за заявою такої особи на підставі інших документів факту внесення органом внутрішніх справ України напису "громадянин України".

Відповідно до п.16 Порядку для перевірки належності до громадянства України особа подає заяву про перевірку належності до громадянства України, в якій у довільній формі викладає, у зв`язку з якими обставинами потребує перевірки належність до громадянства України.

Як вбачається з відповіді Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 11.2017 за №02-02 ОСОБА_1 на її звернення запропоновано надати пакет документів відповідно пункту 1 частини першої статті 3 Закону встановлення належності для громадянства.

25.11.2017 Залізничний РВ Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області своїм листом за №14/3981 повідомив ОСОБА_1 про необхідність представити судове рішення про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відносно ОСОБА_1 була проведена законна перевірка стосовно підстав надання їй громадянства України, належності до громадянства України та не підтверджена її реєстрація місця проживання на території України станом на 24.08.1991 року.

Суд не приймає до уваги в якості доказів копії довідок ЛКП Сигнівка від 18.12. 1996р., 24.11.2010 р., від 20.10.2014 р., від 12.16.2017р., в яких зазначено, що ОСОБА_1 виписана з місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , оскільки вони не вважаються належним доказом прописки заявника та зняття її з реєстрації.

Крім того, суд ставить під сумнів сам факт тривалого проживання на території України ОСОБА_1 з 1996 року, та її ствердження того , що вона не зверталась раніше з зазначеними вимогами до суду, не намагалась встановити громадянство України, проживаючи на її території значно довгий час, а саме з часу повернення в Україну з 1996 року. При цьому суд враховує, що проживання значно тривалого часу на території держави без паспорта громадянина держави унеможливлює вирішування важливих питань життєдіяльності. Також суд враховує, що заявник ОСОБА_1 не зазначила у зв`язку з чим комунальними службами періодично через декілька років надавались вищезазначені довідки про прописку та зняття з реєстрації.

Суд також не приймає до уваги посилання заявника ОСОБА_1 на ксерокопію трудової книжки , в якій міститься запис про її звільнення з заводу 4.11.1991 року згідно до наказу від 30 .10.1991 року, оскільки в зазначеному запису на цій сторінці містяться виправлення та зазначені відомості не відповідають ствердженням заявника ОСОБА_1 , яка зазначала в суді та в своїй заяві , що саме у жовтні 1991 року вона виїхала з України в Ташкент.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що заявник ОСОБА_1 , яка за її ствердженням приїхала до доньки в Республіку Узбекистан у жовтні 1991 року, тобто в той час, коли вже було проголошена незалежність цієї республіки (31 серпня 1991р.), отримала паспорт громадянки Республіки Узбекистан. При цьому суд не приймає до уваги її ствердження, що їй був наданий саме тимчасовий, а ні постійний паспорт громадянки Узбекистану та вона його загубила, оскільки тимчасовий паспорт в правовому полі Узбекистану не існує.

Той факт, що 2.04.1992 року відділом ЗАГСу Чиларзанського району м.Ташкента Республіки Узбекистан був зроблений актовий запис №309 про розірвання шлюбу заявника ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , підтверджує наявність у ОСОБА_1 на той час громадянства саме Республіки Узбекистан.

Суд також звертає увагу на те, що заявник не зверталась до належних органів про втрату паспорта громадянина СРСР та паспорта, який був їй виданий в Узбекистані, що ставить під сумнів її ствердження про їх фактичну втрату.

Виходячи із встановлених обставин, наданих ОСОБА_1 доказів та вимог закону, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) для отримання громадянства України та паспорта громадянина України.

Керуючись ст. ст.2, 4, 5,10, 81, 263-268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складений 2 травня 2018 р.

Суддя: Н.М.Румілова