Справа № 266/4942/17
Провадження № 2/266/253/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2018 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого - судді Д'яченко Д.О. за участю секретаря судового засідання Сологуб Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Маріуполя в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Фладко», Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в результаті дії джерела підвищеної безпеки,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивач звернулись до суду з позовом до Приватного підприємства «Фладко», Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна» третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26 січня 2015 року близько 16 години 50 хвилин в темний час доби, водій ОСОБА_2 керуючи на законних підставах технічно справним автомобілем МАЗ-555102220 з причепом, який належить ПП «Фладко», здійснював рух на ньому по проїзної частині вул. Інтернаціональна, з боку вул. Гагаріна в напрямку проспекту Адмірала Луніна, в Приморському районі м. Маріуполя. В той час, коли водій ОСОБА_2 на керованому їм автомобілі проїжджав нерегульовану ділянку проїзної частини вул. Інтернаціональна, в районі будинку АДРЕСА_1 то скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 В наслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 у лікарні, від отриманих травм помер 27.01.2015 року.

В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього батьку померлого було завдано матеріальної та моральної шкоди. Посилався на ст. 1172, ч. ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК України. Просив стягнути матеріальну шкоду з ПП «Фладко» у розмірі 400 гривень, за послуги священика, та матеріальну шкоду з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у розмірі 3946 гривень та 4748 гривень за відшкодування витрат на поховання ОСОБА_3 та відшкодування витрат на спорудження надгробного пам'ятника відповідно.

З урахуванням душевних страждань, які позивач зазнав у зв'язку з втратою рідної людини - ОСОБА_3, позивач оцінили розмір моральної шкоди у сумі 150 000,00 грн, яку просив стягнути з ПП «Фладко» у розмірі 146 346 гривень, та з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» в розмірі 3654 гривні.

Судові витрати, пов'язані з оплатою позивачем правової допомоги становлять 1600,00 грн.

19 грудня 2017 року відкрито провадження у справі.

Відповідачам було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

Відповідач ПП «Фладко» у встановлений судом строк надав суду відзив на позовну заяву, згідно якої просив відмовити у задоволенні позовної заяви до ПП «Фладко» повністю. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 25.06.2015 року встановлено, у ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди знаходився в стані алкогольного сп'яніння, а саме 1,92 проміллі, що зазначено у судово-токсикологічному досліджені. Крім того, на думку відповідача ПП «Фладко» ОСОБА_3 нехтуючи усіма Правилами безпеки дорожнього руху пересувався у темний час доби проїзною частиною, а не спеціально відведеною ділянкою дороги для пересування пішоходів. Таким чином, дії ОСОБА_3 - це груба необережність, які стали причиною дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, на думку відповідача, позивачем не надано жодного розрахунку розміру моральної шкоди з яких міркувань він виходив визначаючи його, не надано жодного доказу підтверджуючого факт завдання йому моральної шкоди. Відповідач також вважає, що позивач міг не звертатись до АО «Перша колегія адвокатів», а отримати безоплатну правову допомогу, відповідно до вимог Закону України «Про безоплатну правову допомогу». На підставі викладеного відповідач просив відмовити у задоволені позову. Відповідач клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не подав

Відповідачу ПрАТ СК «ПЗУ Україна» було запропоновано протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

Відповідач ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав

Відповідно до ч.6 ст.279 ЦПК справа розглянута у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач по справі - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою виданою головою КСН «Поселок моряков» ОСОБА_4 (а.с. 24).

Судом встановлено, та це не оспорюється сторонами, що 26 січня 2015 року близько 16 години 50 хвилин мала місце дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої водій ОСОБА_2, який керував автомобілем МАЗ -555102220, реєстраційний номер НОМЕР_4 що рухався з боку вулиці Гагаріна в напрямку вулиці пр. Адмірала Луніна по вул. Інтернаціональна у м. Маріуполі, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3. У зв'язку з подією ДТП ОСОБА_3 були спричинені тілесні ушкодження, від яких він помер у лікарні 27 січня 2015 року.

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_5, яке видано 28 січня 2015 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 104 (а.с. 9).

Судом встановлено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження від 25 червня 2015 року, винесеній слідчим ВР ДТП ДМУ ГУМВС України в Донецькій області Пономаренко О.В. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000148 від 26.01.2015 року, 26 січня 2015 року близько 16 години 50 хвилин в темний час доби, водій ОСОБА_2 керуючи на законних підставах технічно справним автомобілем НОМЕР_1 з причепом НОМЕР_6 державний номер НОМЕР_2, , здійснював рух на ньому по проїжджій частині вул. Інтернаціональна, з боку вул. Гагаріна в напрямку проспекту Адмірала Луніна, в Приморському районі м. Маріуполя. В той час, коли водій ОСОБА_2 на керованому їм автомобілі проїжджав нерегульовану ділянку проїжджій частини вул. Інтернаціональна, в районі будинку АДРЕСА_1 то скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 В наслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 у лікарні, від отриманих травм помер 27.01.2015 року.

Оскільки під час досудового розслідування не представилося можливим встановити об'єктивний механізм розвідку дорожньо-транспортної події та технічну можливість водієм ОСОБА_2 запобігти наїзд на пішохода ОСОБА_3, тобто тим самим не встановлена об'єктивна сторона виникнення події. На підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закрито (а.с. 11-12).

ОСОБА_2 працював в ПП «Фладко» з 16 квітня 2014 року. (а.с. 18)

26.01.2015 року водій ОСОБА_2 знаходився на робочому місці та виконував рейс «сателлит -порт» з вантажем шроту, згідно подорожного листа № 0175 від 26.01.2015 року (а.с. 20)

Цивільна відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» згідно полісу №АІ/6903746. (а.с. 21)

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, за змістом зазначеної норми закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки.

Таким чином, саме Приватне підприємство «Фладко» має відшкодовувати шкоду, завдану їхнім працівником - ОСОБА_2,, оскільки шкоди було завдано під час виконання останнім своїх трудових обов'язків.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об'єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об'єкт.

Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Як зазначено у пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (надалі - Постанова Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року) з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Згідно положень пункту 7 зазначеної Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Судом було встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди органом досудового слідства не встановлено, а в діях водія ОСОБА_2 невідповідність вимогам Правил дорожнього руху України не вбачається.

Аналізуючи механізм дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до висновку, що між діями водія ОСОБА_2 та наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, є прямий причинний зв'язок, однак відсутність у діях ОСОБА_2 складу злочину не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи належних доказів, у розумінні ст.ст. 12, 81 ЦПК України, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого надано не було, відповідачем не доведена наявність умислу потерпілого або наявність непереборної сили.

Тому, Приватне підприємство «Фладко» несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини працівника вказаного підприємства - ОСОБА_2, у її заподіянні.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з Приватного підприємства «Фладко» витрат в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розміру задоволення позовних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Згідно ст. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб'єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого; забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об'єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих; надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Згідно ст. 2 вказаного Закону поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Судом встановлено, що внаслідок ДТП та смерті потерпілого ОСОБА_3 позивачем ОСОБА_1 були понесені витрати на оплату послуг священика у розмірі 400,00 грн., що підтверджується квитанцією № 81 від 28 січня 2015 року (а.с. 22а).

При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Системно-правовий аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов'язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяна майну потерпілого. У випадку, коли така шкода заподіяна здоров'ю потерпілого або його життю, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов'язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_3 помер, у зв'язку з чим позивач як найближча його людна зазнав тяжкі душевні страждання та переживання, переніс нервовий зрив. При цьому суд враховує, що ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп'яніння, що в свою чергу сприяло виникненню аварійної ситуації, в той час як вина іншого учасника ДТП, водія ОСОБА_2 відсутня.

Виходячи з вищезазначених приписів законодавства суд зазначає, що позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а цивільно-правова відповідальність за завдану позивачу шкоду лежить на відповідачеві по справі - Приватному підприємству «Фладко», як володільця джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії якого було завдано шкоду позивачам, незалежно від наявності його вини у скоєні ДТП.

Підсумовуючи наведене, виходячи з підстав пред'явлення позову, характеру правовідносин, які склалися між сторонами, а також обов'язку відповідача відшкодувати моральну шкоду, суд визнає, що заявлена до стягнення позивачами сума моральної шкоди є завищеною, тому враховуючі вимоги розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки у розмірі 50 000,00 грн.

Щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди з відповідача ПрАТ СК ««ПЗУ Україна», суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав:

Пунктом 35.1. ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що для отримання страхового відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, особа, яка має право на відшкодування, подає страховику відповідну заяву. До заяви додається довідка про ДТП, довідка відповідних закладів охорони здоров'я щодо тимчасової втрати працездатності або довідка спеціалізованих установ про встановлення стійкої втрати працездатності (інвалідності) у разі її виникнення, інші документи, які мають відношення до даної дорожно-транспортної пригоди, завірені у встановленому законом порядку (п.35.2 ст. 35 Закону у редакції, що діяла на момент ДТП).

Страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). (п.36.1 ст. 36 Закону у редакції, що діяла на момент ДТП).

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 до ПрАТ СК ««ПЗУ Україна» з заявою про виплату йому страхового відшкодування не звертався, не виконавши, таким чином, дій, визначених Законом, для реалізації свого права на отримання страхового відшкодування.

Враховуючи викладене, оскільки ПрАТ СК ««ПЗУ Україна» жодним чином не порушило права позивача ОСОБА_1 на отримання відшкодування, не вчинивши дій, які б свідчили про невизнання або оспорювання цього права, підстави до задоволення його позову в частині вимог до ПрАТ СК ««ПЗУ Україна», відсутні.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно приписів ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Судом встановлено, що позивач 27 березня 2017 року уклав договір № 2002 про надання правової допомоги з АО «Перша колегія адвокатів» в особі директора ОСОБА_5 (а.с. 31).

Пізніше, позивач 28 квітня 2017 року уклав ще один договір № 2043 про надання правової допомоги з АО «Перша колегія адвокатів» в особі директора ОСОБА_5 (а. с. 34).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

На підтвердження факту понесення витрат на правову допомогу позивачі надали суду наступні документи:

-акт виконаних робіт № 2004-1 від 29.03.2017, к договору про надання професійної юридичної допомоги № 2002 від 27.03.2017, разом з розрахунком цих витрат, згідно якого сума винагороди становить 600,00 грн. (а.с. 33). Факт оплати вказаної суми підтверджується квитанцією № 40 від 27.03.2017 року на суму 600,00 грн. з призначенням платежу «оплата за надання правової допомоги» (а.с. 32);

- акт виконаних робіт № 2412 від 04.12.2017, к договору про надання професійної юридичної допомоги № 2043 від 28.04.2017, разом з розрахунком цих витрат, згідно якого сума винагороди становить 1000,00 грн. (а.с. 36). Факт оплати вказаної суми підтверджується квитанцією № 0.0.908394866.1 від 04.12.2017 року на суму 200,00 грн. з призначенням платежу «услуги адвоката» та квитанцією № 20 від 28.04.2017 року на суму 800 грн. з призначенням платежу «оплата за правову допомогу» (а.с. 35)

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази понесення ним витрат на правову допомогу, у зв'язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, та стягненню з відповідача на користь позивача 1600,00 грн.

Крім того, в силу ч. 6 ст. 141 ЦПК України, у разі якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Отже, при подачі до суду позову позивач повинен сплачувати судовий збір за вимогами і майнового і немайнового характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

На 01 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в Україні становив - 1600 грн.

Таким чином, ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 640 грн., а за подання позовної заяви майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

При зверненні до суду зданим позовом позивачу ОСОБА_1 належало сплатити судовий збір у наступних розмірах:

за позовними вимогами майнового характеру - 640 грн., позовними вимогами немайнового характеру про стягнення моральної шкоди - 640 грн.;

Враховуючи, що позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду з даними позовом, вказані суми судового збору, підлягають стягненню з Відповідача ПП «Фладко» на користь держави на підставі ч. 6 ст. 144 ЦПК України, у загальному розмірі 1280 грн.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 23, 1166-1167, 1168, 1187, 1191, 1193, 1194 ЦК України та керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-268, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Фладко», Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ПЗУ Україна» третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в результаті дії джерела підвищеної безпеки- задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Фладко» (код ЕГРПОУ 33760609) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_3) ІНФОРМАЦІЯ_1 (м. АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування витрат на поховання суму у розмірі 400 грн. (чотириста гривень), в рахунок відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн. (п'ятдесят тисяч гривень) та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу - 1600 грн. ( одна тисяча шістсот гривень).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «Фладко» (код ЕГРПОУ 33760609) на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень).

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 19 лютого 2018 року.

Суддя Д`яченко Д. О.