Справа № 748/2817/17 Провадження № 22-ц/795/324/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Кузюра Л. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,

позивач: ОСОБА_4;

відповідач: ОСОБА_5;

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_4;

оскаржується заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, прізвище судді:ОСОБА_1, час і місце ухвалення рішення: м. Чернігів; повний текст рішення складено 10 січня 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення 108650 грн боргу за договором позики від 10 лютого 2014 року, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно умов договору він надав ОСОБА_5 35700 грн, що на той час становило за курсом НБУ 4100 доларів США, відповідно останній зобовязався повернути суму позики не пізніше 10 березня 2014 року, однак свої зобовязання не виконав, і з урахування того, що вартість долара до гривні значно збільшилась (26,5 грн за 1 долар США), то позивачем було поставлено питання про стягнення з відповідача суми позики 108650 грн, обрахованої за офіційним курсом Національного Банку України.

Заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 35700 грн боргу за договором позики від 10.02.2014 року та 1270 грн на відшкодування судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 поставлено питання про зміну судового рішення в частині суми позики, стягнутої на його користь, шляхом її збільшення до 108650 грн та судових витрат. Позиція ОСОБА_4 мотивована тим, що визначення у договорі позики еквіваленту зобов»язання в іноземній валюті відповідає вимогам ст.. 533 ЦК України, а відповідно сплата за таким зобов»язанням має бути здійснена у гривні за офіційним курсом Національного банку України. Оскільки судом першої інстанції положення зазначеної норми матеріального права були застосовані невірно, позивач просив вирішити питання про задоволення його позову повністю.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та неоспорено відповідачем наступні обставини.

10.02.2014 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладано договір позики в письмовій формі, згідно умов якого, ОСОБА_5 отримав у ОСОБА_4 в борг грошові кошти в сумі 35700 грн, які станом на день укладення договору за курсом НБУ становили 4100 доларів США, та зобовязався повернути кошти не пізніше 10 березня 2014 року. Водночас, положеннями п.4 договору було передбачено, що якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, то він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, тобто, несплачену у строк суму основного боргу та 23 проценти річних від простроченої суми. За змістом п.6 договору, він вважається укладеним з моменту підписання сторонами розписки про передачу-прийняття грошової суми, п.7 договору передбачено, що на підтвердження передачі грошей видано розписку. /а.с.3/

Договір позики грошей та розписка в оригіналі було подано позивачем для приєднання до матеріалів справи на вимогу апеляційного суду.

Ухваливши рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в сумі 35700 грн, суд першої інстанції виходив з того, що сторони, відповідно до положень договору та приписів ст.625 ЦК України, визначили за власною волею відповідальність за порушення грошового зобовязання у вигляді сплати безпосередньо суми основного боргу та 23-х процентів річних від простроченої суми.

Посилання позивача на необхідність задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 108650 грн боргу, обрахованого за офіційним курсом Національно Банку України з суми 4100 доларів США, за положеннями статті 533 ЦК України, судом першої інстанції було перевірено, однак зазначений розрахунок правомірно не було враховано судом з огляду на наступне.

Положеннями ст.533 ЦК України передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях, а якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Проаналізувавши умови договору позики, укладеного 10 квітня 2014 року між сторонами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що за вказаним договором відповідач отримав у борг грошові кошти у гривні з визначенням еквіваленту зазначеної суми у доларах США станом на час укладання договору позики. Водночас, умовами зазначеного договору не було передбачено, що у день остаточного розрахунку, а саме, 10 березня 2014 року, ОСОБА_5 має бути повернуто ОСОБА_4 суму грошових коштів у національній грошовій одиниці України, яка в еквіваленті відповідатиме сумі 4100 доларів США за офіційним курсом Національно Банку України на день передання грошових коштів.

Умовами договору позику визначено в сумі 35700 грн та визначено відповідальність за порушення грошового зобовязання у вигляді сплати безпосередньо суми основного боргу та 23-х процентів річних від простроченої суми.

За таких обставин, зважаючи на те, що валюта виконання грошового зобов»язання за даним договором не була визначена як грошовий еквівалент в іноземній валюті, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що підстави для обрахування та стягнення на користь позивача суми позики за офіційним курсом Національно Банку України, за правилами ст.. 533 ЦК України, відсутні.

Доводи ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові у справі № 6-79 цс 14 від 02 липня 2014 року про застосування ст.. 533 ЦК України, за встановлення обставин, що наведені вище, задоволенню не підлягають.

Зважаючи на те, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального прав, підстав для його скасування апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст.. 367, 368, 369, 374, 375, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2018 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:Судді: