АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
апеляційне провадження № 22-ц/796/635/2018 Доповідач Заришняк Г.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Ткаченко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звільнення земельної ділянки та демонтаж паркану,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про звільнення земельної ділянки та демонтаж паркану.

В обґрунтування позову вказувала, що на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2015 р.ОСОБА_2 набула права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1. З метою проведення підготовчих та будівельних робіт компетентними органами проведено встановлення меж належної їй земельної ділянки в натурі (на місцевості), за результатами якого на її земельній ділянці було виявлено, що зі східної сторони, де проходить межа довжиною 31,8 м з суміжним землевласником ОСОБА_3, (кадастровий номер НОМЕР_2), останнім побудовано цегляну огорожу, частина якої накладається на земельну ділянку позивача, а саме: межа земельної ділянки проходить на відстані 0,18 м від лівого краю колони огорожі і відповідно накладається на 0,12 метра колони огорожі з іншого кінця. Тобто межі земельної ділянки проходять по існуючим контурам паркану (цегляна огорожа, фундамент огорожі та металева огорожа). Таким чином, відповідачем протиправно, самовільно встановлено цегляний паркан із залізобетонним фундаментом довжиною 31,8 метра, на двох земельних ділянках з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_1, і який накладається площею в 4,77 кв. м на земельну ділянку позивачки, вартість якої становить 51 641,00 грн., що унеможливлює користування нею. Від вирішення спору в позасудовому порядку відповідач відмовляється.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила задовольнити позов та зобов'язати відповідача звільнити належну їй частину земельної ділянки площею 4,77 кв.м, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, та демонтувати паркан довжиною 31,8 м, який останнім встановлено на двох земельних ділянках з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_1, що накладається площею в 4,77 кв. м на земельну ділянку позивачки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, діючий в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним.

Відповідно до п.8 ч.1 1 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України в реакції Закону №2147VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративної-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402- VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду в порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147- VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що позивачці ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2015 р. належить на праві власності земельна ділянка площею 0,6557 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_2.

Відповідач ОСОБА_3 на підставі акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 26.10.2001 року є власником земельної ділянки площею 0,0903 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер: НОМЕР_1, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру №НВ-14.

Вказані земельні ділянки є суміжними із східної частини та розмежовуються парканом, розташованим на залізобетонному фундаменті шириною 40 см.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка ОСОБА_2 посилалася на те, що відповідачем протиправно, самовільно встановлено цегляний паркан із залізобетонним фундаментом довжиною 31,8 метра, на двох земельних ділянках з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_1, і який площею в 4,77 м кв. накладається на земельну ділянку позивачки, вартість якої становить 51 641,00 грн., що унеможливлює користування ділянкою.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 вказував на те, що керуючись принципом добросусідства, до початку будівництва паркану він домовився з колишніми користувачами сусідньої земельної ділянки, яка на даний час належить позивачці, про те, що з метою благоустрою, охорони та утримання суміжних земельних ділянок в належному стані він за власні кошти спорудить фундамент та колони майбутнього паркану для їх спільного використання з метою монтажу паркану. У зв'язку з різним баченням вимог щодо естетичного вигляду та матеріалу майбутнього паркану між сусідами досягнуто згоди про те, що фундамент під паркан буде споруджено на межі земельної ділянки шириною, достатньою для спільного його використання та спорудження на ньому фасадних елементів паркану на власний смак кожного з власників земельної ділянки. Ширина фундаменту та колон - 40 см визначена сусідами як достатня для спільного використання. На виконання вказаної домовленості ОСОБА_3 за власні кошти спорудив залізобетонний фундамент (шириною 40 см) та колони (шириною 38 см) під майбутній паркан, та з боку власної земельної ділянки - до межі земельних ділянок спорудив фасадну частину паркану шириною 12 см, зайнявши менше ніж 1/2 частину фундаменту, залишивши власникові сусідньої земельної ділянки можливість встановлення зі свого боку бажаної фасадної частини паркану. На момент будівництва паркану у 2003-2005 р.р. земельна ділянка, яка на даний час належить ОСОБА_2, сформована не була, її межі в натурі (на місцевості) встановлено не було, перебувала в користуванні третіх осіб, які будь-яких правоустановчих документів про право власності на земельну ділянку не мали. Спірний паркан зведено за погодженням з компетентними органами та сусідами - користувачами сусідньої земельної ділянки. Протягом всього строку існування паркану власники/користувачі сусідньої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 не пред'являли претензій щодо місця розташування паркану, хоча за період з часу будівництва паркану до моменту пред'явлення позивачкою позову відбувалося неодноразове виділення вказаної земельної ділянки в приватну власність, її відчуження та, відповідно, встановлення меж земельної ділянки, в тому числі й межі з земельною ділянкою відповідача в натурі (на місцевості).

Вказані доводи відповідача підтверджуються зібраними по справі доказами й позивачкою не спростовані.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

При здійсненні межування власник земельної ділянки реалізує своє право. Проте, така участь є також обов'язком кожного із сусідніх власників та землекористувачів, адже приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі забороняється.

Відповідно до ст. 108 ЗК України, у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

З матеріалів справи слідує, що 19 грудня 2014 року був складений акт прийомки-передачі відповідачу межових знаків на зберігання, яким зазначено, що землевласник ОСОБА_3 та інші землевласники суміжних ділянок : ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6, а також ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які були землевласниками ділянки, що на даний час належить позивачці, претензій до існуючих меж не заявляли (а.с.127).

Станом на час складання вказаного акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання, спірний паркан вже був побудований, що підтверджується договором №12 від 21 липня 2003 року на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_2, укладеним між ОСОБА_3 та ПП «Паркбуд», та актом №1 приймання виконаних підрядних робіт щодо улаштування цегляної огорожі.

Крім того, з акту про відновлення меж земельної ділянки від 02 вересня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та виконавцем робіт - сертифікованим інженером - землевпорядникм ОСОБА_9, слідує, що представником ТОВ «НВП «Горизонт» ОСОБА_9 відновлені межі земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2, яка знаходиться по АДРЕСА_1, площею 0,0657 га. В даному акті також було зазначено, що межі земельної ділянки проходять по існуючим контурам (цегляна огорожа, фундамент огорожі та металева огорожа), тому закріплення її межовими знаками не виконується. При цьому також було зазначено, що власник земельної ділянки претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не має. Даний акт був підписаний власником земельної ділянки ОСОБА_2 (а.с.33).

Суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, зібраним по справі доказам дав належну оцінку та й прийшов до правильного висновку про те, що виходячи з принципу добросусідства власників земельних ділянок, визначеного ст. 103 ЗК України, з урахуванням того, що паркан був побудований за згодою попередніх власників сусідніх спірних ділянок, зовнішні ознаки паркану свідчать про те, що межова споруда належить обом сторонам, і позивачка має право на спільне використання з відповідачем паркану. Згода відповідача на демонтаж паркану як спільної межової споруди відсутня, тому паркан відповідно до вимог ст.108 ЗК України не може бути демонтованим. За таких обставин, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка придбала земельну ділянку площею 0,0657 га, а побудований цегляний паркан із залізобетонним фундаментом займає 4,77 квадратних метри, що порушує її права, і вона не може користуватись всією, належною їй на праві власності земельною ділянкою, зокрема, площею 0,0657 га, не можуть бути прийняті до уваги.

Згідно умов договору купівлі-продажу від 23.12.2015 р. позивачкою під час придбання земельної ділянки по АДРЕСА_1, узгоджено з продавцем вартість земельної ділянки площею 0, 0657 га в сумі 7136477,00 грн., які позивачкою сплачені в повному обсязі. Разом з тим, при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 не була позбавлена можливості провести обмір земельної ділянки, що є предметом договору купівлі-продажу, в натурі. Як видно з акту відновлення меж земельної ділянки від 02.09.2016 р., позивачка не мала претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки (а.с.23). Паркан побудований на обох земельних ділянках як межова споруда за згодою співвласників земельних ділянок, тому позивачка має право на його використання спільно з відповідачем, і її права не порушені.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на правильність постановленого рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 09 лютого 2018 р.

Головуючий:

Судді: