ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 569/12587/15-ц

провадження № 61-10555св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітньої дочки ОСОБА_5,

відповідач - Друга рівненська державна нотаріальна контора,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітньої дочки ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Максимчук З. М., Собіни І. М., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4, діючи як законний представник неповнолітньої дочки ОСОБА_5, звернулася з позовом до Другої рівненської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_6, який за життя заповів належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках її дочці ОСОБА_5 та своїй дружині ОСОБА_7

ОСОБА_7 заявою від 18 липня 2008 року відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 на користь їх спільного сина ОСОБА_8, а заявою від 25 жовтня 2008 року повідомила нотаріальну контору, що не претендує на отримання свідоцтва на належну їй 1/2 частку у праві власності на спільне майно подружжя - квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вказує, що у грудні 2014 року звернулася до Другої рівненської державної нотаріальної контори з заявою про видачу доньці ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, проте постановою нотаріуса їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

В обґрунтування відмови нотаріусом вказано, що 31 жовтня 2014 року нею видано ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя - 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_8 - свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку цієї квартири. Таким чином, неможливо видати ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку спірної квартири, оскільки вона має право на отримання у спадщину 1/4 її частки.

Позивач вважає, що нотаріус Другої рівненської державної нотаріальної контори не мав права видавати ОСОБА_7 свідоцтво за наявності нескасованої заяви про відмову від частки у майні подружжя від 25 жовтня 2008 року, тому просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя, видане Другою рівненською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7, відповідно до якого вона набула у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним видане ОСОБА_7 Другою рівненською державною нотаріальною конторою свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя - 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_7 відмовилася від свого права на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, тому правових підстав для видачі їй свідоцтва про право власності на це майно немає.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що моментом припинення права власності на нерухоме майно у зв'язку з відмовою від нього є момент державної реєстрації цієї відмови, що ОСОБА_7 не вчинила, тому не втратила право на 1/2 частку квартири. Оскільки позовні вимоги щодо визнання виданого ОСОБА_7 свідоцтва недійсним стосуються її прав і обов'язків, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_7 є належним відповідачем у цій справі і саме до неї повинні пред'являтися позовні вимоги, тому суд першої інстанції допустив порушення процесуального законодавства, не залучивши її до участі у справі.

У липні 2016 року ОСОБА_4, діючи як законний представник неповнолітньої дочки ОСОБА_5, звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Вказала, що апеляційний суд надав неправильну оцінку наявній у справі заяві ОСОБА_7 від 25 жовтня 2008 року, згідно з якою вона не претендує на отримання свідоцтва на належну їй 1/2 частку у спільному майні подружжя - квартирі АДРЕСА_1. Вважає, що ця заява свідчить про відмову ОСОБА_7 від права власності на 1/2 частку квартири з метою включення її до спадкового майна, тому нотаріус при видачі оспорюваного свідоцтва допустив порушення чинного законодавства, так як не мав законних підстав його видавати.

Заявник посилається на те, що видача ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 призвела до безпідставного зменшення обсягу спадкового майна і порушила права її дочки ОСОБА_5 - спадкоємця ОСОБА_6

Вказала, що неправомірні дії у даному випадку допущені саме нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори, тому нотаріальна контора є належним відповідачем у цій справі, предметом позову у якій є не оспорення права власності ОСОБА_7, а вимога про скасування незаконної нотаріальної дії.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько ОСОБА_4 - ОСОБА_6

За життя ОСОБА_6 склав заповіт від 15 квітня 2005 року, згідно з яким належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 він заповів своїй дружині ОСОБА_7 та доньці позивача - неповнолітній ОСОБА_5 по 1/2 частці кожному.

24 травня 2006 року ОСОБА_6 склав інший заповіт, відповідно до якого заповів квартиру АДРЕСА_1 у рівних частках дружині ОСОБА_7 та сину ОСОБА_8

Вказаний заповіт від 24 травня 2006 року визнано недійсним рішенням Рівненського міського суду від 18 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2014 року.

15 липня 2008 року ОСОБА_8 звернувся до Другої рівненської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після батька ОСОБА_6

18 липня 2008 року ОСОБА_7 звернулася до Другої рівненської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від належної їй спадщини, яка залишилась після чоловіка ОСОБА_6 на користь сина ОСОБА_8

31 жовтня 2014 року ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1.

У лютому 2014 року ОСОБА_4, діючи як законний представник неповнолітньої дочки ОСОБА_5, звернулася до Другої рівненської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадщини за заповітом. Державним нотаріусом повідомлено позивача, що ОСОБА_7 оскаржила до суду свою відмову від прийняття спадщини, у зв'язку з чим до вирішення справи процедура оформлення спадщини призупинена.

Рішенням Рівненського міського суду від 13 березня 2014 року позов ОСОБА_7 задоволено і визнано недійсними відмови ОСОБА_7 від прийняття спадщини після ОСОБА_6 від 18 липня 2008 року і від 25 жовтня 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 травня 2014 року рішення Рівненського міського суду від 13 березня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 повторно звернулася до Другої рівненської державної нотаріальної контори із заявою про видачу її дочці ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 після ОСОБА_6

9 грудня 2014 року державний нотаріус Другої рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 прийняла постанову про відмову у вчиненні даної нотаріальної дії. В обґрунтування відмови зазначила, що нею за заявою ОСОБА_7 31 жовтня 2014 року видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя - квартирі АДРЕСА_1; а за заявою спадкоємця першої черги ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку цієї квартири. У зв'язку з цим неможливо вчинити нотаріальну дію щодо видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири.

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 5 жовтня 1991 року зареєстрували шлюб.

У період шлюбу 22 липня 1997 року ОСОБА_6 придбав за біржовою угодою купівлі-продажу нерухомості квартиру АДРЕСА_1.

25 жовтня 2008 року ОСОБА_7 звернулася до Другої рівненської державної нотаріальної контори із заявою, в якій вказала, що вона просить вважати її такою, що спадщину не прийняла. Поданою заявою також ствердила, що на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, набутого в період зареєстрованого шлюбу, а саме у квартирі АДРЕСА_1 згідно зі статтею 71 Закону України «Про нотаріат» не претендує. Від належного їй спадкового майна, яке залишилось після ОСОБА_6 відмовляється на користь сина спадкодавця - ОСОБА_8

31 жовтня 2014 року ОСОБА_7 подала до Другої рівненської державної нотаріальної контори заяву, в якій просила видати їй свідоцтво про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю подружжя.

31 жовтня 2014 року державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям за час шлюбу, - квартиру АДРЕСА_1.

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Цим законом визначено широке коло осіб, які мають право оскаржувати нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні.

Право на оскарження до суду нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи, стосовно яких вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі.

Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальної дії, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені цією нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта. Відповідачем за таким позовом повинен бути не нотаріус, а інший суб'єкт спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір.

ОСОБА_4 оскаржила до суду видане ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя. Видача цього свідоцтва є окремою нотаріальною дією, участі у якій позивач не брала, тому відповідачем за таким позовом повинна бути особа, якій видано відповідний правовстановлюючий документ ?- ОСОБА_7 Друга рівненська державна нотаріальна контора у такому спорі відповідачем бути не може, оскільки оскаржувана дія нотаріуса не спрямована на встановлення чи припинення прав ОСОБА_5, законним представником якої є позивач ОСОБА_4

Встановивши, що ОСОБА_4 з позовом про визнання недійсним виданого ОСОБА_7 свідоцтва про право власності від 31 жовтня 2014 року звернулася до Другої рівненської державної нотаріальної контори, а ОСОБА_7 до участі у справі не залучена, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що у такій справі нотаріальна контора є неналежним відповідачем.

Статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

У пункті 3 розділу 4 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29 січня 2009 року, зазначено, що одержання частки у спільному майні є правом того із подружжя, хто є живим. Той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Не має права відмовитись від своєї частки у спільному майні той із подружжя, який пережив, на користь інших спадкоємців, оскільки його частка не входить до складу спадкового майна.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали спадкової справи № 469/2008, заведеної Другою рівненською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого ОСОБА_6, встановив, що у заяві від 25 жовтня 2008 року ОСОБА_7 не зазначила, що відмовляється від одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя з тих підстав, що майно є особистою приватною власністю спадкодавця.

Таким чином, подана нею заява від 25 жовтня 2008 року не має наслідком входження 1/2 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 до спадщини після ОСОБА_6

Оскільки підставою для видачі одному з подружжя свідоцтва про право власності на частку у спільному майні після смерті іншого з подружжя є заява такої особи, яку ОСОБА_7 подала 31 жовтня 2014 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність у державного нотаріуса Другої рівненської державної нотаріальної контори підстав відмовляти ОСОБА_7 у видачі свідоцтва, право на отримання якого вона має відповідно до статей 34, 71 Закону України «Про нотаріат».

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що за відсутності судового рішення про визнання заяви від 31 жовтня 2014 року недійсною у державного нотаріуса не було підстав для видачі ОСОБА_7 свідоцтва про право власності на частку у майні.

Оскільки у заяві від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_7 не ствердила, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві особистої приватної власності померлому чоловіку, подана нею заява за своєю природою є заявою про відмову від права власності.

Відповідно до положень статті 347 ЦК України така заява породжує правові наслідки у разі її державної реєстрації, оскільки подана щодо нерухомого майна, тобто майна, право на яке підлягає державній реєстрації.

Так як державна реєстрація відмови ОСОБА_7 від права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 не відбулася, заява від 31 жовтня 2014 року не припиняє її право на це майно і вона не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки апеляційний суд,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргуОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітньої дочки ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук