ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 679/1214/18
Провадження № 22-ц/4820/298/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Дубова М.В.

за участю учасників справи: представника апелянта - адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 вересня 2018 року про відмову у відкритті провадження (суддя Гавриленко О.М.) у цивільній справі за заявою ОСОБА_5, заінтересована особа - виконавчий комітет Нетішинської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 вересня 2018 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_5 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

Не погоджуючись з цією ухвалою, ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить її скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає вказану ухвалу незаконною та необґрунтованою, такою, що порушує право апелянта на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилається на невірне застосування місцевим судом норм процесуального права, а саме не застосування або невірне тлумачення при вирішенні питання про відкриття провадження у справі ст. 294 ЦПК України.

На думку апелянта необґрунтованість оскаржуваної ухвали полягає у відсутності будь-яких посилань на подані чи не подані заявником докази чи інші дані, які були досліджені та оцінені судом, на підставі яких суд вирішив, що в поданій заявником заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є спір про право. Крім того, ухвала суду не містить будь-яких висновків чи тлумачень законодавства щодо самого поняття «спір про право».

Також апелянт вважає, що визначений нею спосіб захисту не визнаного права власності не порушує законодавство України та є правомірним.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що у вересні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до місцевого суду із заявою, у якій просила встановити факт належності на праві приватної власності ОСОБА_5 нерухомого майна (капітальної споруди) - будівлі торгівельного павільйону "ІНФОРМАЦІЯ_1", який розташований на АДРЕСА_1 (а. с. 22-34).

Із змісту заяви вбачається, що встановлення факту належності нерухомого майна, заявник пов'язує із захистом своїх майнових прав щодо володіння, користування і розпорядження своєю власністю - будівлею торгівельного павільйону «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка розташована на АДРЕСА_1 у зв'язку з чим остання має намір фактично визнати право власності на майно, набуте нею на договірних засадах.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд виходив з того, що дане питання має вирішуватись в порядку позовного провадження, оскільки із викладених у заяві обставин та наданих матеріалів вбачається спір про право.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Кожна особа, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану, при цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Відповідно до п.п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Посилання апелянта на те, що відсутні будь-які посилання суду на подані чи не подані заявником докази чи інші дані, які були досліджені та оцінені судом, на підставі яких суд вирішив, що в поданій заявником заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є спір про право, є безпідставними, адже судом першої інстанції надано оцінку усім обставинам, про що зазначено в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

Твердження апелянта про те, що ухвала суду не містить будь-яких висновків чи тлумачень законодавства щодо самого поняття "спір про право", не є підставою для її скасування.

Так, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Переконання апелянта, що визначений нею спосіб захисту не визнаного права власності не порушує законодавство України та є правомірним, не може бути підставою для розгляду справи в порядку окремого провадження. Для розгляду цієї категорії справ ЦПК України визначив певний порядок, яким і керувався суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження.

Посилання апелянта, що місцевим судом при вирішенні питання про відкриття провадження у справі невірно тлумачено вимоги ст. 294 ЦПК України, є безпідставним. Суд правомірно послався на ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права. Порушень місцевим судом норм процесуального права апеляційним судом не виявлено.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки ухвала суду правильна, обґрунтована, відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для її скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 4 грудня 2018 року.

Судді А.В. Купельський

Т.В. Спірідонова

Т.О. Янчук

_________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Гавриленко О.М. Категорія - ухвала

Доповідач - Купельський А.В.