Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 263/13449/16-ц

провадження № 61-5037св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2017 року у складі судді Папаценко П. І. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мироненко І. П., Баркова В. М., Мальцевої Є. Є.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

(далі - ПАТ КБ«ПриватБанк») про розірвання кредитних договорів. У подальшому змінила предмет позовних вимог, просила встановити нікчемність кредитного договору від 30 серпня 2010 року.

Позовна заява мотивована тим, що вона не підписувала умов та правил надання банківських послуг та тарифів ПАТ КБ «ПриватБанк», тому з урахуванням положень статей 215, 1055 ЦК України є законні підстави вважати кредитний договір, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» 30 серпня 2010 року, нікчемним. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» наполягає на його дійсності, спір підлягає вирішенню в судовому порядку.

У запереченнях проти позову, поданих до суду у лютому 2017 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що позов не визнає; договір укладено з позичальником добровільно, більше трьох років тому; вимоги заявлено поза межами строків позовної давності. Крім того, за вказаним договором проходили платежі, а правомірність укладення оспорюваного правочину ґрунтується на волевиявленні позивача, внесенні відповідачу пропозиції щодо відкриття банківського поточного рахунку на умовах, оголошених банком.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач, підписавши анкету-заяву, погодилася з тим, що дана заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг складає договір приєднання, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законодавством України.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що підписавши 30 серпня 2010 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач була повідомлена про зміст Умов і Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», а також про Тарифи банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самій анкеті-заяві.

Сама по собі відсутність підпису на вказаних Умовах та Правилах не є підставою для висновку про те, що ОСОБА_4 не була з ними ознайомлена, враховуючи умови анкети-заяви позивача про приєднання до них.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають викладеним в постановах Верховного Суду України (справа № 6-240цс від 11 лютого 2015року, справа № 6-16цс15 від 11 березня 2015року) висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме, що умови і правила ПАТ КБ «ПриватБанк» не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами договору за відсутності на них підпису позичальника, оскільки не є зрозумілим, чи саме ці умови і правила існували на момент укладення договору, чи не змінені вони банком, чи ознайомлений з ними позичальник, чи розумів їх позичальник перед укладенням договору. Також рішення суду першої інстанції не відповідає правовому висновку, зробленому Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16 щодо того, що при укладанні сторонами кредитного договору шляхом підписання заяви позичальником, яка разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам і тарифами складає кредитно-заставний договір, зазначені умови мають містити підпис позичальника. Не було досліджено і з'ясовано, які саме умови та правила надання банківських послуг, тарифи банку були розміщенні на сайті відповідача на час підписання позивачем анкети-заяви; чим саме підтверджується дата публікації на офіційному сайті відповідача та набрання чинності даних локальних нормативно-правових актів. Також не було встановлено ідентичності завірених копій актів, наданих відповідачем з розміщеними на той час актами на сайті відповідача. Суд залишив поза увагою відсутність підпису позивача на завірених копіях умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку.

Відзив на касаційну скаргу відповідачем не подано.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що кредитний договір від 30 серпня 2010 року є нікчемним, оскільки він не закріплений у письмові формі, відхиляються судом з наступних підстав.

Виходячи з положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами частин першої-другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 627 та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судами встановлено, що 30 серпня 2010 року ОСОБА_4 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій указано, що вона разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між банком та нею договір про надання банківських послуг.

Підписавши вказану анкету-заяву позивач була повідомлена про зміст Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» (www.privatbank.ua), а також про тарифи банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, про що зазначено у самій анкеті-заяві (а. с. 143).

Матеріали справи містять наданий відповідачем витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, актуалізована редакція яких була затверджена наказом від 17 серпня 2010 року № СП-2010-911 (а. с. 91-92, 93-116).

Аналізуючи вказані вище положення законодавства України, а також враховуючи фактичні обставини справи, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4, підписавши анкету-заяву, погодилася з тим, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг складає договір приєднання, згідно копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що свідчить про дотримання форми договору, визначеної законом.

Доводи касаційної скарги щодо невідповідності оскаржуваних судових рішень правовим позиціям, викладеним в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14 та від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 не підлягають задоволенню, оскільки не стосуються предмету даного позову.

Крім того, вказані доводи заявника в повній мірі були розглянуті апеляційним судом під час перегляду рішення суду першої інстанції, а тому додаткового правового аналізу не потребують.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування та заявником в процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, що в силу повноважень суду касаційної інстанції на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК не передбачено.

Таким чином, суди попередніх інстанцій обґрунтовано встановили відсутність правових підстав для встановлення нікчемності кредитного договору від 30 серпня 2010 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

визнання кредитного договору нікчемним з підстав, наведених у рішеннях.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін на підставі частини третьої статті 401 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 жовтня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник