Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 274/3403/15-ц

провадження № 61-3095 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача:-Пророка В. В.
суддів: Висоцької В. С., Лесько А. О., Мартєв С. Ю., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
представник позивача
-ОСОБА_7,
відповідачі: виконавчий комітет Бердичівської міської ради Житомирської області,
ОСОБА_8,
третя особа-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув в порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_6 до виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області та ОСОБА_8 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання дійсним свідоцтва про право власності на житло, за касаційною скаргою ОСОБА_6на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 серпня 2016 року, постановлену у складі суддів: Галацевич О. М., Матюшенка І. В., Борисюка Р. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2015 року ОСОБА_6звернувся до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом до виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області (далі - виконком Бердичівської міськради) та ОСОБА_8 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане на підставі розпорядження органу приватизації Бердичівської міськради від 02 червня 2006 року за № 16836, про належність ОСОБА_8 на праві власності квартири АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира) та визнання дійсним свідоцтва про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане на підставі розпорядження органу приватизації Бердичівської міської ради від 02 червня 2006 року за № 16836, про належність ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на праві власності спірної квартири.

2. Позовна заява мотивована тим, що на час приватизації спірної квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_8 були зареєстровані та проживали в ній, а тому мали право на набуття права спільної сумісної власності на житло. Звертаючись з заявою до органу приватизації Бердичівської міськради про приватизацію спірної квартири, ОСОБА_8 вказала ОСОБА_6, як члена сім'ї, що постійно проживає у спірній квартирі та має право на приватизацію частки цієї квартири, до цієї заяви були додані відповідні довідки про реєстрацію ОСОБА_6 у спірній квартирі.

3. Проте, виконкомом Бердичівської міськради було видано два свідоцтва про право власності на спірну квартиру датовані одним числом під одним і тим же реєстраційним номером, одне з яких на одного власника - ОСОБА_8, а інше на двох власників - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 У зв'язку з цим, ОСОБА_6 звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів стосовно спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

4. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено частково:

- визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 05 червня 2006 року, видане відділом з надання житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міськради, про належність ОСОБА_8 на праві власності спірної квартири;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

5. Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 02 червня 2006 року до органу приватизації Бердичівської міськради було подано заяву на приватизацію спірної квартири. У своїй заяві ОСОБА_8 зазначила ОСОБА_6, як члена сім'ї. Про реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_6 на час подачі цієї заяви також свідчить довідка про склад сім'ї наймача квартири, члени якої мають право на приватизацію житла, що додавалася до цієї заяви (а.с. 20 - 23). Факт реєстрації ОСОБА_6 у спірній квартирі на момент подачі ОСОБА_8 відповідної заяви також доведений карткою реєстрації особи (форма А) та поквартирною карткою (форма Б), копії яких надані Міським комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством № 7. Відповідно до цих документів ОСОБА_6 з 21 березня 1989 року має зареєстроване місце проживання у спірній квартирі (а.с. 36 - 37, 38, 41).

6. Наявні два свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видані відділом житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міськради від 05 червня 2015 року на підставі розпоряджень органу приватизації Бердичівської міськради № 16836 від 02 червня 2015 року, які різняться лише власниками - в одному власниками спірної квартири вказані ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (далі - свідоцтво № 1), а в іншому лише ОСОБА_8 (свідоцтво № 2).

7. Свідоцтво № 2 суд вважає таким, що видане з порушенням статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон про приватизацію), оскільки конкретно у такій процедурі приватизації не було враховано позивача, який мав відповідне право. Доказів, що свідоцтво № 2 видавалось не відділом з надання житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міськради, або ж виготовлене внаслідок протиправних дій осіб, суду не надано. Тому свідоцтво № 2 слід визнати недійсним.

8. Позов в частині визнання дійсним свідоцтва № 1 не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, відповідно до способів захисту передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків, - ЦК України). Дійсність свідоцтва № 1 ніким не оспорюється.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

9. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17 серпня 2016 року апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), яке вважає, що відповідним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його права, оскільки спірна квартира була надана в іпотеку ОСОБА_8 на підставі договору іпотеки, укладеним нею з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 19 січня 2007 року (а.с. 74 - 75), задоволена частково:

- вирішено рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року в частині визнання недійсним свідоцтва № 2 скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити;

- вирішено у решті рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін;

- вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 267,96 грн судового збору.

10. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що при дослідженні реєстраційної справи на спірну квартиру апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 у липні 2009 року з таких як і по даній справі підстав звертався до суду з позовом до виконкому Бердичівської міськради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло від 05 червня 2006 року, виданого відділом з надання житлово-комунальних послуг виконкому Бердичівської міської ради на ім'я ОСОБА_8, та зобов'язання відповідача оформити право спільної власності на спірну квартиру в рівних долях на нього та ОСОБА_8

11. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2009 року провадження у тій справі закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 у зв'язку із відмовою позивачем від позову та прийняття такої відмови судом. Відповідно до частини третьої статті 206 ЦПК України 2004 у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. За змістом частини першої статті 310 ЦПК України 2004 рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 та 207 ЦПК України 2004.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12. У вересні 2016 року ОСОБА_6 через свого представника, ОСОБА_7, подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважаючи, що суд апеляційної інстанції прийняв судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

13. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 серпня 2016 року та залишити в силі рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

14. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.

15. Згідно із частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16. 19 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

17. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

18. Відповідно до частини тринадцятоїстатті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

19. Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

20. Суд першої інстанції прийняв правильне рішення, а суд апеляційної інстанції помилково його скасував та закрив провадження у справі. Апеляційний суд, приймаючи своє судове рішення, послався на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2009 року як доказ, який не досліджувався в суді першої інстанції.

21. Апеляційний суд створив парадокс, забезпечивши існування двох чинних свідоцтв про право власності на одну й ту саму спірну квартиру з різним складом власників.

22. Інші доводи відповідача, в тому числі ті, що вимагають переоцінки обставин справи, суд касаційної інстанції не приймає до уваги відповідно до вимог статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.

(2) Позиція інших учасників справи

23. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

24. Згідно із частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

25. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

26. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті встановлює, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

27. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

28. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

29. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

30. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України).

31. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).

32. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо скасування частини рішення та зупинення провадження

33. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).

34. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина третя статті 10 ЦПК України 2004).

35. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (частина третя статті 61 ЦПК України 2004).

36. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частина третя статті 60 ЦПК України 2004).

37. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша статті 179 ЦПК України 2004).

38. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України 2004).

39. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004).

40. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

41. Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом (згідно із пунктом 3 частини першої статті 205 ЦПК України 2004). Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу (частина перша статті 206 ЦПК України 2004).

42. У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв'язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору (частина третя статті 206 ЦПК України 2004).

43. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

44. Рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку, зокрема, із закриттям провадження у справі з підстав, визначених статтею 205 ЦПК України 2004 (згідно із частиною першою статті 310 ЦПК України 2004).

45. Під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (згідно із частиною першою статті 214 ЦПК України 2004).

46. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

47. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

48. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права та визнання правочину недійсним (згідно із пунктами 1 та 2 частини другої статті 16 ЦК України).

49. Враховуючи положення частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 апеляційний суд мав право приймати до уваги обставини справи, по якій прийнята ухвала Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2009 року.

50. Однак, суд апеляційної інстанції в порушення вимог статті 212 та 214 ЦПК України 2004 неправильно дослідив докази та встановив обставини справи, що призвело до неправильного застосування норм статей 205, 206 та 310 ЦПК України 2004.

51. В справі, по якій було прийнята ухвала Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2009 року, позивачами виступали ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (суд апеляційної інстанції помилково встановив та зазначив, що позивачем був лише ОСОБА_6.), а відповідачем - виконком Бердичівської міськради. В цій справі позивачем є ОСОБА_6, а відповідачами - ОСОБА_8 та виконком Бердичівської міськради. Отже, суб'єктний склад сторін у відповідних справах в розумінні частини третьої статті 206 ЦПК України 2004 не є тотожним.

52. Також відсутні тотожність предмету та підстав спору, оскільки в першому випадку позивачі звертались за захистом своїх прав та інтересів з метою забезпечення правильної реєстрації належних їм прав власності на спірну квартиру - визнання права. І в судовому засіданні було заявлено виконкомом Бердичівської міськради, що реєстрація вправа власності на спірну квартиру була здійснена на обох позивачів, що й стало приводом відмови позивачів від відповідного позову. В цій справі позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів з метою охорони здійсненої реєстрації його права шляхом визнання недійсним свідоцтва № 2, яке ставить під сумнів свідоцтво № 1, яким підтверджується відповідна реєстрація права позивача на спірну квартиру - фактично визнання реєстраційної дії, на підставі якої видано свідоцтво № 2, як правочину недійсним.

53. Необхідно враховувати, що в рамках цієї справи апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» оскаржується не ухвала Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 вересня 2009 року, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2015 року, при прийнятті якого не здійснювалась відмова позивача від позову, тому застосування апеляційним судом статті 310 ЦПК України 2004 є помилковим.

54. Приймаючи помилкове рішення з порушенням відповідних процесуальних норм ЦПК України 2004, апеляційний суд фактично не розглянув апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по суті, як і доводи сторін з приводу суті цієї апеляційної скарги. Судове рішення суду апеляційної інстанції призвело до відсутності правової визначеності щодо права власності на спірну квартиру, яка впливає негативно як на права позивача та ОСОБА_8, так і на права третьої особи, оскільки виключне право ОСОБА_8 на спірну квартиру також не встановлене.

55. Суд касаційної інстанції не здійснює переоцінку доказів та не встановлює обставин справи відповідно до умов статті 400 ЦПК України. Також у відповідності до умов частини другої статті 17 ЦПК України не допускається касаційне оскарження судового рішення суду першої інстанції без його перегляду в апеляційному порядку. Отже, враховуючи вищезазначене, суд касаційної інстанції не вивчає питання правильного застосування норм матеріального права та дотримання норм процесуального права судом першої інстанції при прийнятті рішення у цій справі.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

56. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (підпункти 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

57. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

58. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6 - скасувати ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 серпня 2016 року, направити справу на новий розгляд до Апеляційного суду Житомирської області.

(2.2) Щодо дій, які повинен виконати суд апеляційної інстанції

59. Належним чином розглянути доводи та вимоги учасників справи по суті.

60. Прийняти законне та обґрунтоване рішення у справі в межах прав учасників справи.

61. Здійснити розподіл судових витрат.

(2.3) Щодо судових витрат

62. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

63. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України). Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (частина дванадцять статті 141 ЦПК України). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням значення справи для сторін (пункт 2 частини третьої статті 141 ЦПК України).

64. Позивач не заявляв вимог про відшкодування судових витрат. Іншими учасниками справи не заявлені до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

65. За виключенням квитанції від 13 жовтня 2016 року № 102 щодо сплати позивачем судового збору у розмірі 275,60 грн за подання касаційної скарги, позивач не надав інших розрахунків документально підтверджених судових витрат.

66. За результатом касаційного розгляду вимоги позивача підлягають задоволенню на 50%. Отже, позивач має право на відшкодування йому витрат по сплаті судового збору у сумі 137,80 грн (275,60 грн х 50% / 100%) за подання касаційної скарги. В контексті статті 141 ЦПК України, враховуючи що відповідачі визнали позовні вимоги позивача, суд вважає розумним стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь позивача його витрати по сплаті судового збору у сумі 137,80 грн за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6 частково.

2. Скасувати ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 серпня 2016 року.

3. Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_6 витрати на сплату судового збору у сумі 137,80 грн за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О.Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В.Пророк

І.М. Фаловська