Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 712/АДРЕСА_4-2525/2008

провадження № 61-19866св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Ужгородська міська рада Закарпатської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Готри Т. Ю., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ужгородської міської ради Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання права власності.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2008 року ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5 залучені до участі у справі як співвідповідачі.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2007 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2, в якому квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_10 і ОСОБА_11, а квартира № АДРЕСА_4 - ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 розташовані на першому поверсі будинкуАДРЕСА_1 - на другому поверсі будинку. На час придбання квартири АДРЕСА_6 над нею знаходилася мансарда площею 36,5 кв. м, що була переобладнана з горища попередніми власниками квартири. Вказує, що відповідно до доведеної до неї письмово позиції Ужгородської міськради, реєстрація зазначеної мансарди за позивачем могла бути проведена за наявності згоди всіх користувачів горища.

Заявою від 11 лютого 2008 року власники квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_10 і ОСОБА_11 не заперечили проти цього мансардного приміщення та проведення в ньому ремонтних робіт за кошти власника квартири АДРЕСА_5 без пояснення причин не надають їй згоди на використання приміщення та проведення відповідної реконструкції.

Посилаючись на ці обставини, на норми ЦК України, якими регулюються питання набуття права власності на нерухому річ, у т. ч., на самочинно збудоване майно, приналежність квартири, вказуючи на відповідність переобладнаної мансарди будівельним і технічним нормам, на відсутність для власників інших квартир, якими це приміщення раніше не використовувалося, будь-яких перешкод для користування своїм житлом і загалом на те, що переобладнання мансарди не порушує законних прав та інтересів власників інших квартир, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на мансардне приміщення загальною площею 36,5 кв. м під літ. «А», добудоване над квартирою АДРЕСА_7

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2008 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на мансардне приміщення літ. «А» загальною площею 36,5 кв. м, що добудоване над квартирою АДРЕСА_8

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 05 серпня 2008 року апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Ужгородської міської ради Закарпатської області на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2008 року залишені без руху з наданням строку для усунення їх недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 27 серпня 2008 року вказані вище апеляційні скарги визнано неподаними і повернуто особам, які їх подали.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2008 року ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відмовлено у продовженні строку на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2008 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 липня 2010 року ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2008 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для розгляду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2008 року.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 26 серпня 2010 року поновлено ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2008 року та відкрито апеляційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 01 жовтня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилено, рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2008 року залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2016 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 (правонаступник - ОСОБА_6.), поданою 03 червня 2013 року на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання права власності закрито.

Повернуто одержані апеляційним судом для проведення судово-почеркознавчої експертизи документи із залишенням у справі копій цих документів:

ОСОБА_1 - заяву ОСОБА_10 і ОСОБА_11 від 11 лютого 2008 року, посвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Анучин Г. В. за реєстровими № 421, 422 (а. с. 121 «а» т. АДРЕСА_4), і план розподілу земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_9 виконаний у червні 2009 року (а. с. 155 т. АДРЕСА_4);

приватному нотаріусу Ужгородського районного нотаріального округу Форкош М. М. - довіреність ОСОБА_10, посвідчену цим нотаріусом 05 липня 2011 за реєстровим № 1778 (а. с. 154 т. АДРЕСА_4);

Управлінню Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області - технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано відсутністю можливості здійснення провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою від імені ОСОБА_10, яка не відповідає вимогам закону, оскільки вона подана і підписана невідомою особою. Також відсутні відомості про суб'єкта цивільних і процесуальних відносин, будь-які підстави для висновків про цивільні права і обов'язки особи, їх порушення, необхідність захисту. Враховуючи, що обставини, які мають значення для вирішення питання про можливість апеляційного провадження, були встановлені після його відкриття, це провадження відповідно до частини восьмої статті 8, частини першої статті 292, пункту 1 частин четвертої та частини п'ятої статті 297, частини першої статті 304 ЦПК України підлягає закриттю.

У касаційних скаргах, що надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у січні 2017 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 просять оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що оскаржуваною ухвалою порушено процесуальні норми, які регламентують порядок призначення і проведення експертиз, оскільки дослідження призначено суб'єкту господарювання, а не експерту в складі акредитованої експертної установи. Вказують на відсутність у ТОВ «Український центр судових експертиз» повноважень для здійснення судово-експертної діяльності, а тому його висновок, який покладено в основу оскаржуваної ухвали, не є належним доказом у справі. Апеляційний суд, фактично допустивши процесуальне правонаступництво прав ОСОБА_10 у справі, дійшов помилкового висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України. Крім того, ОСОБА_10 не була стороною у справі.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_10, апеляційним судом порушено принцип незмінності складу суду. Оскаржуваною ухвалою порушено процесуальні норми, які регламентують порядок призначення і проведення експертиз, оскільки дослідження призначено суб'єкту господарювання, а не експерту в складі акредитованої експертної установи. Вказують на відсутність у ТОВ «Український центр судових експертиз» повноважень для здійснення судово-експертної діяльності, а тому його висновок, який покладено в основу оскаржуваної ухвали, не є належним доказом у справі. Апеляційний суд, фактично допустивши процесуальне правонаступництво прав ОСОБА_10 у справі, дійшов помилкового висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України. Крім того, ОСОБА_10 не була стороною у справі.

Також ОСОБА_4 зазначає, що закриваючи апеляційне провадження у справі, суд вдався до оцінки доказів та обґрунтувань по суті розгляду справи, що не може впливати на вирішення процесуальних питань.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності, призначено до судового розгляду.

Від інших учасників справи відзивів на касаційні скарги не надіслано.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною третьою статті 295 ЦПК України апеляційна скарга підписується особою, яка її подає, або представником такої особи.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз'яснено, що при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Апеляційний суд при вирішенні питання про закриття апеляційного провадження в указаній справі, оцінюючи наявні у матеріалах справи докази окремо та у їх сукупності, правомірно врахував відсутність реального волевиявлення та намірів ОСОБА_10 щодо оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2008 року, оскільки апеляційна скарга нею особисто не подавалась.

Доводи касаційних скарг щодо порушення апеляційним судом принципу незмінності складу суду колегія суддів бере до уваги, однак вважає, що у цьому випадку указане процесуальне порушення не може бути безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду, оскільки питання щодо прийняття до провадження апеляційної скарги від імені ОСОБА_10 в цілому вирішено правильно.

Крім того, вказуючи на порушення порядку призначення експертизи у справі, заявники посилались на відсутність відповідних повноважень у суб'єкта, що її здійснював. Водночас, при вирішенні питання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи заявники були обізнані про особу можливого суб'єкта, а також про обставини її проведення та не заперечували і не оскаржували цих дій у апеляційному суді, з клопотанням про призначення повторної експертизи не зверталися.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України «обов'язковість рішень суду» визначено серед інших як одну із засад судочинства.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), пунктр 61, ECHR, липень 1999 року). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (пункт 62 цього ж рішення), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (справа «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), пункт 52, ECHR, вересень 2003 року).

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_4 використав своє право на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2008 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги якого Апеляційним судом Закарпатської області 01 жовтня 2010 року постановлено ухвалу про залишення указаного рішення суду першої інстанції без змін.

Сукупність обставин, що зумовили звернення ОСОБА_4 до суду з указаною касаційною скаргою, об'єктивно вказує на його бажання скасувати оскаржувану ухвалу з одних лише формальних міркувань. При цьому право на оскарження по суті рішення суду першої інстанції у нього не виникає, а подальша участь у розгляді справи в інтересах правонаступника ОСОБА_6 матеріалами справи не підтверджена. Указані обставини безпосередньо впливають на дотримання розумних строків розгляду справи, а також одного з основоположних аспектів дотримання принципу верховенства права - юридичної визначеності.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, незгоди заявників з мотивами, викладеними в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду щодо відсутності підстав для здійснення апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6 та доведеності факту подання апеляційної скарги від її імені невідомою особою. Указані обставини встановлені апеляційним судом на підставі наявних у справі доказів, які належним чином обґрунтовані з дотриманням процесуального законодавства України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк