Справа №173/1976/17
Провадження №2/173/174/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

У складі: головуючої - судді Петрюк Т.М

При секретарі - Рудовій Л.В.

За участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

представника відповідача : ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Унірем- Агро ОСОБА_4», про розірвання договору оренди земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

14.11.2017 року до суду звернулася позивач ОСОБА_1, з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки до відповідача ПП ТОВ «ОСОБА_5 ОСОБА_4» .

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 року відкрите провадження у справі. Справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засідання на 11.01.2018 року.

10.01.2018 року відповідачем наданий відзив на позовну заяву

11.01.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву за клопотанням представника позивача. Справу призначено до розгляду на 26.02.2018 року.

26.02.2018 року в судовому засіданні оголошено перерву. Справу призначено до розгляду на 03.05.2018 року.

03.05.2018 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача. Справу призначено до розгляду на 18.06.2018 року.

Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

18.06. 2018 року в судовому засідання оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Згідно позовних вимог позивач просить: розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 та відповідачем ТОВ «Унірем-Агро ОСОБА_4» зареєстрований 04 червня 2010 року за № 78, щодо оренди земельної ділянки площею 6.5900 га., розташованої на території Боровкаівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 091746 від 08.12.1999 року її мати ОСОБА_6, була власником земельної ділянки (паю) площею 6.5900 га, що знаходиться на території Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

18.02.2010 року її мати уклала договір оренди земельної ділянки з ТОВ «ОСОБА_5 ОСОБА_4», згідно якого передала відповідачу в оренду належну їй земельну ділянку площею 6.5900 га., розташовану на території Боровкаівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

Пунктом 4 укладеного договору передбачено сплату орендарем орендної плати в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що на час укладення договору складало 1463.00 грн. Розрахунок з орендної плати здійснюється до 30 листопада щорічно.

Орендодвець ОСОБА_6Т,. свої зобов'язання за договором оренди земельної ділянки виконала, передавши відповідачу в оренду земельну ділянку.

Однак відповідач свої зобов'язання за договором оренди земельної ділянки не виконав, оплату за оренду в строк до 30.11.2013 року за 2013 рік не здійснив. У зв'язку з даною обставиною її мати звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Однак 05.05.2014 року судом винесена ухвала про повернення поданої позовної заяви.

30.11.2014 року відповідач також прострочив виплату орендної плати за 2014 рік.

27.12.2014 року її мати ОСОБА_6, померла.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.08.2016 року вона успадкувала земельну ділянку своєї матері ОСОБА_6

Після цього вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням виконати умови договору та сплатити їй як орендодавцю орендну плату за 2013 та 2014 роки. Та попереджала відповідача про те, що у випадку несплати орендної плати вона звернеться до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки.

В 2015 році відповідач виплатив їй орендну плату за два роки 2013 та 2014 роки.

В подальшому за 2015 та 2016 рік орендну плату не сплачував. Загальна сума заборгованості за 2015 та 2016 роки складає 10800.00 грн. з урахуванням індексації вартості земельної ділянки.

Наведені вище факти підтверджують невиконання в відповідачем його обов'язків щодо сплати орендної плати. Грубе невиконання умов договору та порушення її прав, що й стало підставою звернення до суду.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, давши пояснення фактично викладені в матеріалах справи. Також позивач пояснила, що відповідач мав заборгованість зі слати орендної плати ще перед її мамою, що негативно вплинуло на стан здоров'я її матері і мати постійно їй говорила про необхідність забрати земельну ділянку. Після того, як вона оформила спадщину та звернулась до відповідача з проханням отримати орендну плату, відповідач став вимагати від неї підписати новий договір, який збільшував строк оренди земельної ділянки і до підписання такого договору відмовлявся виплачувати орендну плату. Вже після того як вона звернулась до компетентної особи і їй була надана правова допомога та вона звернулась з позовом до суду. Відповідач виплатив їй орендну плату. Вважає, що відповідач як сторона в договорі не виконує взятих на себе зобов'язань і вона в подальшому не бажає співпрацювати з даним господарством. Тому просить задовольнити її позовні вимоги.

Представник відповідача ТОВ «ОСОБА_5 ОСОБА_4» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, свої заперечення обґрунтовувала наступним. ТОВ «ОСОБА_5 ОСОБА_4» в особі його власника та керівництва, що діє на даний час викупило права на дане товариство у попереднього власника в 2015 році. Дійсно, попередні власники даного товариства мали значну заборгованість перед орендарями земельних ділянок. Але приступивши до управління справами новий власник та керівництво намагалось знайти спільну мову з орендодавцями. Погасило заборгованість з орендної плати і на даний час товариство заборгованості перед орендодавцями не має натомість навіть підвищений розмір орендної плати. Позивач в 2015 році в усній формі повідомила відповідачу, що її мати померла та вона буде успадковувати дану земельну ділянку. Тому позивачці в 2015 році виплачено заборгованість з орендної плати, яка існувала перед її матір'ю. Також позивачу було пояснено про необхідність оформити свої спадкові права на земельну ділянку. Свідоцтво про право на спадщину позивач отримала лише 19.08.2016 року. До того часу у товариства не було підстав сплачувати позивачу орендну плату, так як не було відомо чи позивач є єдиним спадкоємцем даної земельної ділянки чи є ще спадкоємці, які будуть вимагати виплату орендної плати. Після того як позивач оформила свої спадкові права та надала відповідні документи товариству. Їй було запропоновано укласти додаткову угоду до договору, так як товариство збільшило розмір орендної плати, що виплачувалась орендодавцям до 5%. А в договорі, укладеному з матір'ю позивачки, розмір орендної плати визначався 3% від грошової оцінки земельної ділянки. І щоб у товариства були підстави виплачувати позивачці орендну плату в більшому розмірі, необхідно це було чином оформити. Проте, позивачка категорично відмовилась підписати дану додаткову угоду. Незважаючи на це товариство вчиняло дії щодо виплати орендної плати позивачу, але позивач уникала зустрічей, навіть коли керівництво товариство приїхало до неї додому, щоб розрахуватись з орендної плати, вийшов чоловік позивачки сказав, що позивач хворіє. Після цього товариством навіть почали вчинятись дії щодо переведення коштів з орендної плати на депозитний рахунок нотаріальної контори. І в цей час позивач звернулась із позовною заявою до суду. В свою чергу позивач будь-яких офіційних звернень до відповідача щодо виплати їй орендної плати не надавала.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 091746 від 08.12.1999 року мати позивача ОСОБА_6, була власником земельної ділянки (паю) площею 6.5900 га, що знаходиться на території Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією Державного акту.

18.02.2010 року між ОСОБА_6Т та ТОВ «Унірем-Агро ОСОБА_4» був укладений договір оренди земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_6, передала відповідачу в оренду належну їй земельну ділянку площею 6.5900 га., розташовану на території Боровкаівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Даний договір був зареєстрований в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі у Верхньодніпровському районному відділі Дніпропетровської регіональної філії Центру державного земельного кадастру 04.06.2010 року за № 48, що підтверджується копією договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до п. 4 укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки передбачено сплату орендарем орендної плати в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що на час укладення договору складало 1463.00 грн. Розрахунок з орендної плати здійснюється до 30 листопада щорічно.

Орендодавець ОСОБА_6Т,. свої зобов'язання за договором оренди земельної ділянки виконала, передавши відповідачу в оренду земельну ділянку, що підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки в оренду..

Однак відповідач свої зобов'язання за договором оренди земельної ділянки не виконав, оплату за оренду в строк до 30.11.2013 року за 2013 та 2014 рік не здійснив. У зв'язку з даною обставиною ОСОБА_6, звернулась до суду за захистом своїх порушених прав,але позовна заява була повернення позивачу. Факт наявності заборгованості перед матір'ю позивачки відповідачем не заперечується та пояснюється, що заборгованість з орендної плати за дані роки виникла з вини попередніх власників товариства, але новими власниками вона погашена.

Позивач підтверджує, що в 2015 році відповідач сплатив заборгованість з орендної плати, яка виникла перед її матір'ю в 2013,2014 році.

Так як дані факти визнані сторонами, то у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доведенню не підлягають так як у суду немає сумнівів у їх достовірності.

За вимогами ст. 13 ЦПК України- Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст.13 Закону України «Про оренду землі» - визначено поняття договору оренди землі: Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 24 ЗУ «Про оренду землі» - Орендодавець має право вимагати від орендаря: своєчасного внесення орендної плати.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач мав заборгованість перед покійною матір'ю позивачки, але в 2015 році ця заборгованість була погашена.

В подальшому судом встановлено, що позивач оформила спадщину після померлої матері лише 19.08.2016 року. Відповідно лише з даного часу у позивача виникло право вимагати виплату орендної плати за укладеним договором оренди земельної ділянки, укладеному між ОСОБА_6. та відповідачем в тому числі і за попередній період.

При цьому позивач посилається на те, що відповідач відмовлявся виплачувати їй орендну плату виходячи з того, що вона не бажала укладати з відповідачем новий договір оренди, але дані доводи доказами не підтверджуються.

Відповідач посилається на те, що позивач сама відмовлялась від отримання орендної плати, уникала зустрічей з представниками підприємства. При цьому будь-який новий договір позивачу підписати не пропонувалось. Так як він не може бути укладеним до закінчення попереднього. А пропонувалось укласти лише додаткову угоду до договору, за якою збільшувався розмір орендної плати, яку відповідач мав намір виплати позивачці.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, пояснив, що існував договір оренди земельної ділянки, який укладався ще матір'ю його дружини. При цьому підписи на даному договорі викликають сумнів. Відповідач мав заборгованість перед матір'ю його дружини. І ще мати його дружини наполягала на розірванні договору. Потім відповідач почав вимагати від його дружини підписати договір, що його дружина не хотіла робити. Дійсно представники відповідача приїздили до них додому, але скільки разів він не пам'ятає.

Свідок ОСОБА_8, в судовому засіданні пояснив, що питання з виплати орендної плати ОСОБА_1, виникло ще з 2016 року. Позивачка вступила в права спадкоємця в 2016 році, Їй була нарахована орендна плата включаючи і попередній період, після того, як було з'ясовано, хто став правонаступником ОСОБА_6 Він особисто хотів зустрітись з позивачкою, виплати орендну плату, проте позивачка уникала зустрічей. При розмові в телефонному режимі позивач повідомляла, що вона хворіє і не може з'явитись для отримання орендної плати. Просила виплати її пізніше, коли вона буе себе краще почувати. Він декілька раз приїздив до позивачки додому з метою проведення розрахунку, але до нього виходив чоловік позивачки та говорив, що позивачки немає дома. Таким чином більше чим пів року він не міг провести розрахунок з позивачкою. І вже після того як виник намір перерахувати дані кошти на депозит нотаріальної контори, позивач приїхала до офісу та отримала орендну плату. Таким чином позивач сама вчиняла дії, щоб протягти строк, та привести до виникнення системи з невиплати їй орендної плати.

Свідок ОСОБА_9, в судовому засіданні пояснив, що в 2016 році позивач надала документи про спадкування земельної ділянки ОСОБА_6 Він особисто пропонував позивачці отримати орендну плату, але вона в офіс фірми не з'являлась, лише телефонувала та просила повернути їй земельну ділянку,так як її чоловік обробляє земельні паї і їй соромно, що вона не може віддати належну їй земельну ділянку йому в обробіток. Також пояснив, що дійсно керівництво товариства в тому числі і він, приїздили додому до позивачки з метою виплатити їй орендну плату, але вона уникала зустрічей, її чоловік говорив, що вона то в лікарні, то поїхала до міста. В офісі товариства він бачив позивачку лише один раз коли вона передавала документи на спадщину.

Оцінюючи показання свідків та надані суду докази суд приходить до таких висновків.

Так як позивач отримала свідоцтво про право на спадщину лише у серпні 2016 року, відповідно у неї як у спадкоємця орендодавця виникло право на отримання орендної плати за укладеним договором оренди між матір'ю позивача та відповідачем, лише в серпні 2016 року. Тому говорити про наявність заборгованості з орендної плати за 2015 рік та несвоєчасності її виплати неможливого. Так як в цьому плані суд погоджується яз доводами відповідача про те, що позивач могла бути не єдиною спадкоємицею і право на отримання орендної плати могла мати не лише вона. Не може бути включений і до системи невиплати орендної плати і період заборгованості перед матір'ю позивачки за 2013 та 2014 рік. Так як з позивачем в 2015 році проведений розрахунок за даний період і відповідно системність була припиненою.

Щодо затримки виплати орендної плати, яка належала до виплати позиваці після оформлення нею спадкових прав, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до наданої суду відомості про виплату орендної плати вбачається, що 21.11.2017 року позивачка отримала орендну плату в сумі 16602 грн., 42 коп. З пояснень свідків встановлено, що відповідач намагався виплатити позивачці орендну плату, починаючи з серпня місяця 2016 року, але позивач уникала зустрічей з відповідачем. При цьому факт, що представники товариства декілька раз приїздили до позивачки додому підтверджується і показаннями свідка ОСОБА_7, чоловіка позивачки. Той факт, що відповідачем добровільно було виплачена позивачу орендна плата підтверджується і тим, що з позовом, про розірвання договору оренди земельної ділянки позивач звернулась 14.11.2017 року. що підтверджується штампом вхідної кореспонденції. Провадження у справі було відкрите 14.11.2017 року. Згідно оригіналу поштового повідомлення відповідач отримав позовну заяву 26.12.2017 року, тобто саме з цієї дати відповідач був обізнаний з наявністю позову позивачки та спору, п переданого на розгляд суду. Відповідно до власноручного запису позивач отримала орендну плату 21.11.2017 року, що свідчить про добровільність виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, тобто до його обізнаності про звернення позивачки з позовом до суду. Крім цього, якщо за 2016 рік, до якого включається і орендна плата за 2015 рік, так як в 2015 році позивач ще не оформила свої спадкові права на зазначену земельну ділянку, відповідач прострочив сплату орендної плати, тобто не розрахувався до 30.11.2016 року. То за 2017 рік такого прострочення немає так як орендна плата сплачена позивачці до 30.11.2017 року. Тобто відсутня система в діях відповідача щодо несплати позивачці орендної плати.

В свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 141 ЗК України систематичною є несплата орендної плати (більше одного разу).

Крім того звертаючись до суду з позовною заявою про розірвання договору оренди земельної ділянки, яка надійшла до суду 14.11.2017 року, тобто ще до розрахунку з позивачкою, позивач прохаючи розірвати договір оренди земельної ділянки за підставами систематичної несплати орендної плати, не ставить вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за укладеним договором оренди, за яким права та обов'язки орендодавця перейшли до позивачки в порядку спадкування. Дана обставина на думку суду свідчить про те, що позивач дійсно мала намір лише повернути собі земельну ділянку, а сам факт несплати орендної плати значення для позивача не мав, так як вимоги з цього приводу не заявлялись.

Доводи представника позивача про те, що відповідач є недобросовісним орендарем та допускав невиплату орендної плати і іншим орендодавцям, і були рішення суду про задоволення позовних вимог, не можуть бути враховані при вирішенні даного спору, так як в кожному конкретному випадку суд при прийнятті рішення виходить з встановлених фактичних обставин спору, які можуть суттєво відрізнятись одні від одних, а не з того, які рішення приймались за іншими хоч і аналогічними справами.

Виходячи з вищевикладеного суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та вважає за потрібне в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн., стягненню з відповідача не підлягають та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263- 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_5 - ОСОБА_4» ( юридична адреса: 52334 Дніпропетровська область, Криничанський район, с. Адамівка, вул. Колхозна, 1-Б ) про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, померлою 30 грудня 2014 року та товариством з обмеженою відповідальністю «Унірем-Агро ОСОБА_4», зареєстрованого 04 червня 2010 року за № 78, щодо оренди земельної ділянки площею 6.5900 га., , розташованої на території Боровківської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області відмовити.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн., покласти на позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення апеляційного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду

Повний текст рішення виготовлений 28.06.2018 року

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване 02.07.2018 року

Оприлюднене 02.07.2018 року

Рішення набирає законної сили 31.07. 2018 року