Справа № 405/5747/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2018 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

при секретарі : Фришко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 06/04 від 21.02.2007 року, укладений між ним та відповідачем; визнати недійсним договір іпотеки, укладений між тими ж сторонами від 21.02.2007 року; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки від 21.02.2007 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1 корпус 1 м. Кіровограда; зобов»язати відповідача повернути йому в натурі все, що отримав банк на виконання умов за вищезазначеним кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 21.02.2007 року між ним та Акціонерним банком «Південний», який змінив свою назву на публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний», було укладено кредитний договір № 06/04. Відповідно до п. 1.1 даного договору, банк надав йому кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 80 000,00 доларів США, а він зобов»язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, визначених в договорі.

Посилаючись на норми діючого законодавства, зазначає, що на момент укладення спірного договору про споживчий кредит банк надав кошти в іноземній валюті, а саме доларах США і був уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу валютних кредитів резидентам України фізичним особам, але станом на 21.02.2007 року банк не був уповноваженим на здійснення валютних операцій і таке повноваження не зазначено в кредитному договорі. Банк не отримував спеціального дозволу (ліцензії), а отримана така ліцензія банком лише в 2011 році. В кредитному договорі не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п. 3.8 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, визнані обов»язковими. Кредитний договір містить несправедливі умови по валютним ризикам, містить елементи примусу, адже споживачі не можуть нести ризик знецінення національної валюти. Позивачу не надано письмовий документ з детальним розписом сукупної вартості кредиту для споживача. Графік погашення кредиту не містить відомостей про суми сплати процентів за користування кредитом та фінансових зобов»язань позивача за кожним платіжним періодом. Ні у графіку платежів, ні у змісті договору не розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. В порушення Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, не попередив про валютні ризики, чим було порушено вимоги чинного законодавства. Положення оскаржуваного договору встановлюють додаткові платежі на користь банку, встановлення яких заборонено чинним законодавством. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов»язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Договір іпотеки також має бути визнаний судом недійсним, оскільки він випливає з правовідносин за кредитним договором, якщо такий буде визнано судом недійсним. Посилаючись на викладені в позові обставини, норми законодавства, просить задовольнити позов.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, надали суду пояснення та просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав суду заперечення, додаткові заперечення, заяву про застосування строків позовної давності та посилаючись на викладені в них обставини, просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з рахуванням вимог цього Кодексу, іншихактів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Крім цього, ч. 2, 3 статті 533 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Судом встановлено, що 21.02.2007 року між ОСОБА_1 та Акціонерним банком «Південний», який змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний», було укладено кредитний договір № 06/04. Відповідно до п. 1.1 даного договору, банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 80 000,00 доларів США, а він зобов»язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, визначених в договорі.

В забезпечення виконання зобов»язань за вищевказаним кредитним договором 21.02.2007 року між тими ж сторонами було укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 надав в іпотеку банку житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в м. Кіровограді по провулку Макаренка, 23.

Судом встановлено, що між Акціонерним Банком «Південний» та ОСОБА_1 були укладені ряд додаткових угод щодо вищезазначених договорів, а саме: додаткова угода № 1 від 30.10.2007 року, додаткова угода № 2 від 02.07.2008 року, додаткова угода № 3 від 02.10.2008 року, додаткова угода № 4 від 01.09.2009 року, додаткова угода № 5 від 18.02.2010 року, додаткова угода № 6 від 25.02.2010 року, додаткова угода № 7 від 28.12.2010 року, додаткова угода № 8 від 24.06.2011 року, додаткова угода № 9 від 25.06.2012 року, додаткова угода від 23.06.2013 року, додаткова угода від 26.06.2014 року, додаткова угода № 12 від 26.09.2014 року.

Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме п.16, суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності). Із укладеного договору кредиту чітко вбачається, що додатки до договору кредиту містять усі параметри, які необхідно зазначати при укладенні споживчого кредиту, зокрема, графік платежів, сукупну вартість кредиту із зазначенням усієї інформації, необхідної для споживача.

Наявність наданих споживачу графіку погашення кредиту, сукупної вартості кредиту із зазначенням інформації, необхідної для споживача, підтверджується копіями укладеного договору кредиту та додатків до нього, які позичальник ОСОБА_1 отримав під час підписання кожної угоди і не оспорюється ним в судовому засіданні.

Судом встановлено, що кредитний договір містить детальну інформацію щодо: графіку погашення згідно зі строковістю із зазначенням конкретних сум, які підлягають поверненню банку щомісячно; сум розрахункового обслуговування кредиту, які підлягають сплаті у відповідності до умов договору кредиту із визначенням конкретної дати погашення; витрат, повязаних із страхуванням предмету застави та страхуванням життя; реальної ставки по кредиту; абсолютного значення подорожчання кредиту. Також договором кредиту визначена сукупна вартість кредиту із зазначенням розміру реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, а також інша інформація стосовно валютних ризиків, щорічних витрат, нормативного обґрунтування супутніх послуг, правил зміни відсоткової ставки та здійснення платежів за кредитним договором.

Про отримання кожного документу ОСОБА_1 розписався власноруч та будь-яких претензій з цього приводу до банку не предявляв.

Посилання позивача на те, що умови договору кредиту несправедливими, а тому недійсними в силу приписів ч. 5 ст. 203 ЦК України і зазначає під несправедливістю подорожчання вартості валюти, в якій необхідно виконувати зобовязання по кредиту.

Судом відмічається, що стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

В даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови для позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в звязку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору.

Перед укладенням договору кредиту позивач ознайомився з усіма умовами кредитного договору та основними його складовими, зокрема сумою зобовязання, строку повернення, ставки, яка нараховуються за користування коштами. Суми погашення тіла кредиту та процентів чітко визначені графіком погашення з проставленням конкретної дати. Відсоткова ставка відповідає заявленій, а абсолютна величина подорожчання кредиту визначена відповідними додатками до договору. Окрім того позивач неодноразово звертався до банку з проханням продовжити строк кредитування та понизити ставку і банком укладались додаткові угоди з позивачем. При цьому, позивачем не надано доказів щодо його звернень до банку з тих підстав, що умови договору є несправедливими або що він із ними не погоджується.

У правовій позиції Верхового суду України, викладеній згідно постанови ВСУ від 11.11.2015 року по справі № 6-511цс15, зазначається, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Судом дослідженаБанківська ліцензія № 65, видана 01.01.2007 року та дозвіл 65-3 від 23.01.2007 року з додатками, якими визначено право Акціонерного Банку «Південний» здійснювати залучення та розміщення валюти на валютному ринку, тобто здійснювати кредитування в іноземній валюті.

Відповідно до п. 10 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, які виникають з кредитних правовідносин», письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, що надає Банкам право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання).

Індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій Акціонерним Банком «Південний» не отримувалася, оскільки відповідно до вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 цього Декрету про валютне регулювання, наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті необхідна Банкам якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. На цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів в іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, отже й підстав для отримання індивідуальної ліцензії для здійснення кредитування у валюті у Банків немає.

У цьому звязку вимоги підпункту «в» п. 4 ст. 5 цього Декрету про валютне регулювання не можуть застосовуватися судами при вирішення спорів, про що зазначено у п. 10 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, які виникають з кредитних правовідносин».

Враховуючи вищевикладене, вимога позивача щодо визнання договору недійсним з посиланням не несправедливість є такою, що прямо суперечать приписам ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За клопотанням представника позивача у справі призначалась судово-економічна експертиза. Суд критично оцінює висновок № 2111 від 30.11.2017 року, так як надаючи висновок, експерт посилався на Постанову Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, яка на момент укладення договору кредиту чинною не була.

Не знайшли в судовому засіданні підтвердження і посилання позивача на здійснення нечесної підприємницької практики внаслідок того, що оспорюваний договір, на його думку, був укладений Банком без намірів настання реальних наслідків.

В судовому засіданні встановлено, що банком виконані всі взяті на себе зобов»язання, передбачені договором, що підтверджується виписаками по рахункам позивача та меморіальним ордером, в свою чергу, позивач також частково виконував умови договору, здійснював погашення кредиту.

Аналізуючи зібрані у справі докази, вбачається, що відсутні будь-які, визначені ч.5 ст. 203 підстави для визнання кредитного договору недійсним. З позовної заяви вбачається, що позивач грошові кошти у валюті отримав повністю, проте підставою для позову є незгода позивача із тим, що курс долару США до гривні подорожчав і він з таким курсом незгодний, оскаржуваний договір кредиту укладався сторонами з метою настання юридичних наслідків, визначених договором, а саме надання банком кредиту ОСОБА_1, та здійснення позичальником повернення кредиту в порядку та строки, визначені договором, волевиявлення позивача при укладенні договору кредиту було вільним, відповідало його внутрішній волі, оскільки перед підписання договору кредиту він з ним ознайомився, кредитні кошти отримав.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не навів достатніх доказів на підтвердження правомірності заявлених в позові вимог, зокрема не довів жодних обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання Кредитного договору недійсним з підстав фіктивності такого правочину, таким чином позов є необґрунтованим та безпідставним, з огляду на що задоволенню не підлягає. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо визнання недійсним договору іпотеки, так як вказана вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним кредитного договору.

Крім того, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. Позивачу було відомо про укладення договору кредиту у 2007 році, таким чином, строк позовної давності, який встановлений тривалістю у три роки, сплив ще у 2010 році, при цьому будь-яких поважних причин його пропуску позивач не зазначає.

Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише по заяві сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда І. М. Шевченко