Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 750/9693/15-ц

провадження № 61-1166св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_7,

треті особи - публічне акціонерне товариство «Фідобанк», ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 січня 2016 року у складі судді Рахманкулової І. П., ОСОБА_8 і ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23 листопада 2016 року у складі суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Страшного М. М.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_7. про поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що з 23 квітня 1993 року перебуває з відповідачем у шлюбі.

8 лютого 2007 року ОСОБА_7. уклала з ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») кредитний договір на суму 13000 доларів США, зі строком погашення до 7 лютого 2017 року для придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 В забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ОСОБА_7. і банком укладено договір іпотеки, предметом якого є майнові права на зазначену квартиру, будівництво якої не завершено.

3 липня 2007 року відповідач уклала з ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж» кредитний договір на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1

Посилаючись на те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна подружжя, позивач просив задовольнити позов і визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_7. залишити на праві власності квартиру АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на його користь 103500 грн компенсації за частку у майні.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7. квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 здійснено поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за кожним із них права на Ѕ частину у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3. Стягнуто зі ОСОБА_7. на користь ОСОБА_4 7411 грн у відшкодування судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні квартири придбані в період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між ними. За відсутності доказів щодо дійсної вартості спірних квартир, що унеможливлює визначення розміру грошової компенсації за частку у спільному майні, визнав за кожним з подружжя право на Ѕ частину у праві спільної власності.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 23 листопада 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 січня

2016 року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: виділено ОСОБА_4 та визнано за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1; виділено ОСОБА_7. та визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_4 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7. компенсацію в сумі 15 157,81 грн; стягнуто зі ОСОБА_7. на користь ОСОБА_4 у відшкодування судових витрат 6 715, 30 грн; знято арешт зі спірних квартир, що накладений ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 3 березня 2016 року.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Встановивши, що кредитні договори укладались в інтересах сім'ї, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що боргові зобов'язання підлягають поділу між сторонами.

22 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 січня 2016 року та на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23 листопада 2016 року, у якій він просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Апеляційний суд Чернігівської області здійснюючи поділ боргових зобов'язань вийшов за межі позовних вимог, оскільки відповідач та третя особа не заявляли таких позовних вимог.

26 грудня 20016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_7. на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23 листопада 2016 року, у якій вона просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та затвердити між сторонами мирову угоду, яка буде підписана позивачем та відповідачем і надіслана суду.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року та від 2 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

12 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року дану справу призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційних скаргах доводи ОСОБА_4 та ОСОБА_7. не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Предметом касаційного оскарження є рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23 листопада 2016 року.

Суди встановили, що з 23 квітня 1993 року по 26 лютого 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час перебування у шлюбі придбали спірні квартири: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_5, право власності на які зареєстровано за відповідачем.

Спірні квартири придбано за рахунок кредитних коштів на підставі укладених 8 лютого 2007 року та 2 липня 2007 року кредитних договорів між ОСОБА_7. та ВАТ «Престиж», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк». В забезпечення виконання кредитних зобов'язань зазначені квартири відповідачем передано в іпотеку. Заборгованість за кредитними договорами відсутня, сплачена за рахунок спільних коштів подружжя.

Вартість квартири АДРЕСА_1 у м. Чернігові становить 477312 грн, а квартири АДРЕСА_6 719880 грн (висновок судової будівельно-технічної експертизи від 29 серпня 2016 року № 1514/16-24).

При придбанні спірних квартир сторонами були використані особисті кошти - ОСОБА_4 в сумі 97414,5 грн, ОСОБА_7. в сумі 87306,24 грн.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За положеннями статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України; присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Суд апеляційної інстанції установив, що загальна вартість двох квартир становить 1 197192 грн (719 880 грн + 477312 грн), загальна сума особистих коштів кожного з подружжя становить 184720,74 грн (97414,5 грн +87306,24 грн).

Вартість спільного сумісного майна подружжя без урахування особистих коштів кожного з подружжя становить 1 012471,26 грн (1 197192 грн - 184720,74 грн), тобто частка кожного із подружжя - 506 235,63 грн (1012471,26 грн).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції враховуючи вартість спірних квартир та внесення сторонами особистих коштів на їх придбання, дійшов правильного висновку про те, що спірні квартири є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу з виділенням та визнанням за кожним права власності на ці квартири.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Суд апеляційної інстанції на підставі наданих сторонами доказів встановивши, що отримані кошти за кредитними договорами від 5 вересня 2007 року та від 13 травня 2008 року, ОСОБА_7. використовувала в інтересах сім'ї, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при поділі майна подружжя враховуються також і боргові зобов'язання.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14 вересня 2016 року №6-539цс16.

Апеляційний суд розглянув дану справу, виходячи з наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що боргові зобов'язання не підлягають поділу не заслуговують на увагу, оскільки при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини, за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В.П. Курило