Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 212/5014/16-ц

провадження № 61-1096св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представник відповідачів - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які діють через представника ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 жовтня 2007 року між банком і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15 тис. дол. США зі сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами строком до 11 жовтня 2032 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, 12 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року станом на 09 серпня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 755 537,08 грн, що за курсом Національного банку України становить 29 815,40 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 373 734,84 грн, що за курсом Національного банку України становить 14 748,52 дол. США, проценти за користування кредитом - 381 802,24 грн, що за курсом Національного банку України становить 15 066,88 дол. США, комісія - 2 159,38 грн, пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) - 13 370,23 грн, яку ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило стягнути солідарно з позичальника і поручителя.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року у складі судді Пустовіта О. Г. в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 91 Закону України «Про банки та банківську діяльність» з моменту прийняття Національним банком України рішення про відкликання ліцензії та відкриття ліквідаційної процедури банку останній втрачає право на здійснення банківської діяльності, зокрема, нарахування процентів за всіма кредитними договорами. Отже, починаючи з 20 березня 2015 року ПАТ «ВіЕйБІ Банк» не в праві був нараховувати проценти за користування кредитом за договором від 12 жовтня 2007 року, стягнення яких є предметом цієї справи, тому суд відмовив у задоволенні позову, оскількивважав, що наданий банком розрахунок не може бути прийнято як належний і допустимий доказ, а суд, не маючи спеціальних знань, не має можливості самостійно розрахувати заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року у загальному розмірі 755 537,08 грн, яка складається із простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 14 748,52 дол. США, процентів за користування кредитом у розмірі 15 066,88 дол. США, що за курсом Національного банку України складає 740 007,46 грн, комісії у розмірі 2 159,38 грн, пені за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) у розмірі 13 370,23 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 5 666,50 грн з кожного, а також на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» судовий збір у розмірі по 6 233,18 грн з кожного.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість солідарно з позичальника і поручителя.

Враховуючи те, що початок процедури ліквідації банку не припиняє його прав як кредитора на стягнення заборгованості, а пунктом 1 частини другої статті 37 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб має право від імені банку здійснювати нарахування процентів за користування кредитними коштами, штрафних санкцій та звертатися до суду з позовом про стягнення заборгованості за ним, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову. При цьому зазначив, що розмір кредитної заборгованості відповідає вимогам закону й умовам кредитного договору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Касаційна скарга мотивована тим, що 11 серпня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис № 3021, яким встановлено, що строк виконання зобов'язань за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року настав та стягнуто з відповідачів заборгованість за цим договором, що свідчить про зміну кредитором строку виконання основного зобов'язання. На підставі вказаного, в судовому порядку вимоги до відповідачів банк мав право пред'явити до 12 серпня 2011 року, однак з позовом до суду звернувся лише у серпні 2016 року, тобто з пропуском позовної давності, про застування якої було заявлено відповідачами (а. с. 65). Апеляційний суд вказані обставини взагалі не перевірив та не вирішив питання про відмову в позові у зв'язку з пропуском позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 12 жовтня 2007 року між відкритим акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк»,і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15 тис. дол. США зі сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами строком до 11 жовтня 2032 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, 12 жовтня 2007 року між відкритим акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк»,та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати за зобов'язаннями позичальника за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року станом на 09 серпня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 755 537,08 грн, що за курсом Національного банку України становить 29 815,40 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 373 734,84 грн, що за курсом Національного банку України становить14 748,52 дол. США, проценти за користування кредитом - 381 802,24 грн, що за курсом Національного банку України становить15 066,88 дол. США, комісія - 2 159,38 грн, пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) - 13 370,23 грн, яку ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило стягнути солідарно з позичальника і поручителя.

Заперечуючи проти задоволення вказаних вимог, представник відповідачів подав до суду заяву про застосування позовної давності, до якої додав постанову державного виконавця Тернівського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 03 квітня 2009 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесену на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу від 11 серпня 2008 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені шляхом стягнення всієї кредитної заборгованості, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах: від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16.

У частині першій статті 303 ЦПК України 2004 року визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Переглядаючи справу, апеляційний суд взагалі не встановив, чи дотримано кредитором строки пред'явлення вимог до позичальника і поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, та не перевірив твердження відповідачів, що після вчинення нотаріусом виконавчого напису про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року, банк фактично використав право достроково вимагати стягнення з позичальника і поручителя заборгованості за цим договором, тому позов у серпні 2016 року було пред'явлено банком з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, не дослідив обставини видачі виконавчого напису, його зміст та суть, оскільки у справі наявна лише постанова державного виконавця від 03 квітня 2009 року про його виконання (а. с. 66), чи виконаний або виконується виконавчий напис, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Також апеляційний суд не звернув увагу на те, що, встановивши в пункті 1.4.1 кредитного договору сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому банк нараховував, а позичальник сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, є незаконним.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які діють через представника ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк