Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 643/12824/15-ц

провадження № 61-1545 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

представник позивача - Пчолкіна Лілія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3на рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року у складі судді Горбунової Я. М. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бровченка І. О., Кіся П. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 20 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 45 тис. дол. США строком до 20 листопада 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 жовтня 2007 року між банком і ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 7 серпня 1998 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, зобов'язання за кредитним договором від 20 листопада 2007 року повністю не виконала.

Станом на 22 грудня 2012 року заборгованість позичальника перед банком становила 22 133 дол. США 60 центів.

У липні 2013 року позивач звернувся до Третьої харківської державної нотаріальної контори Московського району м. Харкова з претензією до спадкоємців померлої.

Листом від 17 березня 2014 року Третя харківська державна нотаріальна контора Московського району м. Харкова повідомила банк, що 17 березня 2014 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, а тому в силу статті 23 Закону України «Про іпотеку» іпотека є дійсною, іпотекодавцем є ОСОБА_3

Оскільки основне зобов'язання, забезпечене іпотекою, позичальником не виконано, іпотека свою дію не припинила, позивач просив суд звернути примусове стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20 листопада 2007 року, а саме - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, для задоволення вимог ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором від 20 листопада 2007 року, що станом на 22 грудня 2012 року становлять 22 133 дол. США 60 центів та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною 712 560 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року позов ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Звернуто примусове стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 20 листопада 2007 року, а саме - квартиру № 72 по просп. Ювілейному у м. Харкові, яка належить на праві власності ОСОБА_3, для задоволення вимог ПАТ «ОТП Банк» за кредитним договором від 20 листопада 2007 року, які станом на 22 грудня 2012 року становлять 22 133 дол. США 60 центів.

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки за договором іпотеки від 20 листопада 2007 року, а саме - шляхом продажу на прилюдних торгах за початковою ціною 712 560 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Оскільки основне зобов'язання, забезпечене іпотекою, позичальником не виконано, суд дійшов висновку про задоволення позову і звернення стягнення на предмет іпотеки, право власності на який до відповідача перейшло у порядку спадкування.

Суд відхилив заперечення відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вважав, що норми цього Закону не можуть бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки боржник та його правонаступник, яка стала іпотекодавцем, не виконали зобов'язання за кредитним договором, позивач має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням за рахунок майна, переданого в іпотеку.

Суд відхилив доводи ОСОБА_3 про неврахування судом першої інстанції положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вважав, що норми цього Закону підлягають застосуванню на стадії примусового виконання рішення суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк».

Касаційна скарга мотивована тим, що банк у порушення вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» не повідомив їй про порушення іпотекодавцем основного зобов'язання і тільки перед зверненням до суду з цим позовом банк направив їй вимогу, яка, на її думку, не є належним повідомленням про порушення основного зобов'язання та суперечить вимогам законодавства, оскільки борг в цій вимозі визначено в іноземній валюті, хоча в публічному доступі вона не знайшла інформації про наявність у ПАТ «ОТП Банк» генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій та банк не надав їй такої інформації, крім того, для перерахунку заборгованості за кредитним договором було зазначено рахунок, який належав боржнику, яка померла, що унеможливлює виконання цієї вимоги.

Також при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами не були враховані положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, є її єдиним постійним місцем проживання та загальна площа цієї квартири складає 65,1 кв. м, що відповідно до положень цього закону є підставою для відмови в задоволенні вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судом установлено, що 20 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 45 тис. дол. США строком до 20 листопада 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 7 серпня 1998 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, зобов'язання за кредитним договором від 20 листопада 2007 року повністю не виконала.

Станом на 22 грудня 2012 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором від 20 жовтня 2007 року становила 22 133 дол. США 60 центів.

Відповідно до листа Третьої харківської державної нотаріальної контори Московського району м. Харкова 17 березня 2014 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 27).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У статті 1281 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені у статтях 12, 33 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до цих норм такими підставами є порушення іпотекодавцем умов іпотечного договору, невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання.

На підставі вказаного, встановивши, що основне зобов'язання боржником не виконано, суди дійшли правильного висновку про задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, право власності на який до відповідача перейшло від іпотекодавця у порядку спадкування, в рахунок погашення заборгованості за основним зобов'язанням.

Доводи касаційної скарги про те, що направлена банком вимога про усунення порушення основного зобов'язання суперечить вимогам законодавства на правильність висновків судів та на дійсність її зобов'язань за договором іпотеки від 20 листопада 2007 року не впливає. Вказаною вимогою ОСОБА_3 було повідомлено про порушення основного зобов'язання та наявність заборгованості за цим зобов'язанням, однак реальних дій на погашення боргу відповідач не вчинила. Також згідно з частиною другою статті 35 Закону України «Про іпотеку» ненадсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення основного зобов'язання, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Крім того, інформація про наявність у ПАТ «ОТП Банку» генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій розміщена на офіційному сайті Національного банку України та є загальнодоступною, а тому за наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано визначив заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постановах: від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15 і від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1196цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-2096цс16.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 виступає як забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, використовується відповідачем, який є майновим поручителем, як місце постійного проживання (а. с. 141), площа цієї квартири не перевищує 140 кв. м (а. с. 14, 91), суди безпідставно не вирішили питання про зупинення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій».

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій, четвертій статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки судами не застосовано закон, який підлягав застосуванню, то ухвалені у справі судові рішення на підставі статті 412 ЦПК України необхідно змінити - доповнивши резолютивну частину рішення суду першої інстанції посиланням про зупинення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а в іншій частині ці рішення згідно з статтею 410 ЦПК України - залишити без змін.

Судові витрати за подання касаційної скарги залишити за відповідачем, оскільки оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову ПАТ «ОТП Банк» залишаються незмінними.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року реченням такого змісту:

«Зупинити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У решті рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Судові витрати за подання касаційної скарги залишити за відповідачем.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк