АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1953/2018 Головуючий в 1-й інстанції - Остапчук Т.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 березня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

головуючого судді - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,Товариства з обмеженою відповідальністю « ГРАНД ПАБ» про визнання недійсним договору,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року позивач пред'явив позов до відповідачів про визнання недійсним договору,укладеного 24.12.2010 року між ним та ОСОБА_2, за умовами якого останній передав йому на безпроцентній основі кошти у розмірі 95368,33 доларів СМША,які він зобов'язався повернути 01.06.2012 року.

Вказував на те що договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи та змісту правочину , не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, приховував правочин залучення інвестиційних коштів між ТОВ "ГРАНД ПАБ" , ОСОБА_2, в зв'язку з чим відповідно до ст.ст. 203,215 ч.1, 229, 235 ЦК України є недійсним. Договір позики від 24.12.2010 р. є удаваним правочином, який було вчинено для приховання іншого правочину, а саме залучення інвестиційних коштів ТОВ «ГРАНД ПАБ» від нього та ОСОБА_2,оскільки вони мали намір надати грошові кошти ТОВ «ГРАНД ПАБ» , а товариство повинно було цими коштами сплатити вартість робіт будівельного підряду, що були проведені ТОВ «МЕГАБУД» , засновником та керівником якого є ОСОБА_2 Оскільки ТОВ «ГРАНД ПАБ» не мало грошових коштів для сплати вартості виконаних ТОВ «МЕГАБУД» будівельних підрядних робіт він та ОСОБА_2 як фізичні особи домовилися стати інвесторами, що повинні були надати грошові кошти для сплати ТОВ «ГРАНД ПАБ» вартості виконаних ТОВ «МЕГАБУД» робіт. Оскільки норми чинного законодавства не передбачають можливості укладати корпоративні угоди між учасниками товариства з обмеженою відповідальністю або збільшення статутного фонду ТОВ «ГРАНД ПАБ» для покриття збитків була обрана саме така письмова нотаріальна форма договору позики. Насправді сторони вчинили правочин про залучення інвестиційних коштів юридичною особою ТОВ «ГРАНД ПАБ» від фізичних осіб ОСОБА_2та його. ОСОБА_2 не виконав зобов»язань- електричний кабель проведено не було . Таким чином грошові кошти не сплачувались від ТОВ «ГРАНД ПАБ» на користь ТОВ «МЕГАБУД» , отже і грошові кошти не сплачувались як інвестиційні кошти від нього та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ГРАНД ПАБ». В даному випадку ОСОБА_2 йому не передавав грошові кошти в розмірі 95 368,33 дол. США.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким позов задовольнити.

Зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення норми матеріального та процесуального права. Судом не було враховано, що насправді він та ОСОБА_2 вчинили правочин про залучення інвестиційних коштів юридичною особою ТОВ «ГРАНД ПАБ»,і основною умовою такої домовленості було покладення зобов'язань на ОСОБА_2 про те,що він гарантує і забезпечує проведення додаткового електричного кабелю для підключення електропостачання нежитлового будинку приміщення кафе необхідної потужності,що ним не було виконано,а ТОВ «ГРАНД ПАБ» як заклад громадського харчування не змогло продовжити свою роботу та приносити дохід. У зв'язку з відсутністю можливості оплатити з боку ТОВ «ГРАНД ПАБ» на користь ТОВ «МЕГАБУД» вартості виконаних робіт,ТОВ «ГРАНД ПАБ» та ТОВ «МЕГАБУД» домовились про розрахунок шляхом повернення майна ТОВ «МЕГАБУД» та інших активів в рахунок оплати. Судом не враховано,що грошові кошти не сплачувалися ТОВ «ГРАНД ПАБ» на користь ТОВ «МЕГАБУД»,а отже грошові кошти не сплачувалися як інвестиційні кошти ОСОБА_2 та ним на користь ТОВ «ГРАНД ПАБ».

В даному випадку ОСОБА_2 не передавав йому грошові кошти зазначені в договорі позики,що визнано ОСОБА_2Не встановлено джерело походження у ОСОБА_2 вказаних в договорі коштів. Не були допитані судом свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, хоча було задоволено судом клопотання про їх допит, але вони не з'явилися в судове засідання і суд не задовольнив клопотання про повторний їх виклик.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи, апеляційний суд

вважає,що апеляційна скарга не підлягає до задоволення наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,що між позивачем та відповідачем 24.12.2010 року було укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 на безпроцентній основі кошти у розмірі 95368,33 дол. США, що за офіційним курсом НБУ (1 дол. США =7.9635 грн.) складає 759 465, 70 грн., які ОСОБА_1 зобов'язався повернути до 01.06.2012 року(а.с.10-11).

Пунктом 2 договору позики передбачено,що у разі порушення позичальником строків повернення отриманої суми позики у розмірі 95 368,33 доларів США позичальник буде зобов»язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку подвійної ставки Національного банку України від вчасно неповернутої суми позики за кожний день прострочення.

Вказаний договір 24 грудня 2010 року був підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимченко Л.О. за реєстровим № 796.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

З матеріалів справи вбачається,що 25 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, що за офіційним курсом НБУ станом на 18 травня 2016 року становить 1 973 952,77 грн., три проценти річних від простроченої заборгованості в сумі 67 786,39 грн., а також пені в сумі 466 072,74 грн..

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року зазначений позов ОСОБА_2 було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на його користь борг за договором позики в розмірі 1 973 952,77 грн., три проценти річних у розмірі 175 384,33 грн.,пеню в розмірі 50 000,00 грн..

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року вказане судове рішення було змінено. При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за договором позики і виключив з мотивувальної частини рішення висновки суду про переривання перебігу позовної давності.

Таким чином на час пред'явлення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову про удаваність договору позики від 24.12.2010 року , судове рішення про стягнення з останнього на користь ОСОБА_2 заборгованості за цим договором позики набрало законної сили.

Згідно з частиною 3 ст. 61 ЦПК України, в редакції 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,редакції 2004 року, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення,яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства,вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення,ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин,на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами,які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання удаваним договору позики,укладеного сторонами 24.12.2010 року з тих підстав, що малося на меті укладення інвестиційного договору, суд першої інстанції виходив з того,що в момент вчинення спірного правочину було дотримано вимоги,встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст.203 ЦК України, і ця обставина встановлена рішенням Солом»янського районного суду міста Києві від 09.12.2015 року,яке набрало законної сили, і підстави визнавати його удаваним відсутні.

В обґрунтування рішення суд послався на на п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року,в якому роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції відповідним обставинам справи та вимогам закону,що регулює правовідносини,які виникли між сторонами.

Доводи апеляційної скарги цей висновок не спростовують.

У судовому засіданні позивач не заперечував, що сторонами договір про спільну діяльність укладено не було та позивач не є учасником товариства ТОВ «ГРАНД ПАБ»,в зв»язку з чим його доводи про те,що насправді він та ОСОБА_2 уклали правочин про залучення інвестиційних коштів юридичною особою ТОВ «ГРАНД ПАБ», а не договір позики, є голослівними і на увагу не заслуговують.

Не заслуговують на увагу, як не підтверджені належними доказами, аргумент апеляційної скарги позивача про те те,що основною умовою домовленості сторін було покладення зобов'язань на ОСОБА_2,відповідно до яких він гарантує і забезпечує проведення додаткового електричного кабелю для підключення електропостачання нежитлового будинку приміщення кафе необхідної потужності, а не отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів у борг, і оскільки ОСОБА_2 не було виконано вказаних зобов'язань,то не може вестись мова про повернення йому грошових коштів зазначених в договорі позики.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що підписавши договір позики, позивач підтвердив, що цей правочин укладається з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним) - п.5.6. договору , цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним) - п.5.7., і після повернення грошових коштів, визначених в п. 1 цього договору, позикодавцем буде надано позичальнику заяву про повний розрахунок, підпис на якій має бути нотаріально засвідчений-п.9 договору.

У правовій позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 21.12.2016 у справі № 6-167цс16, від 07.09.2016 р. № 6-1026цс16 , зазначено, що оскільки головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що підлягав установленню судами є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги за цим позовом, а саме: що правовідносини щодо яких укладався договір позики від 24.12 20-10 року стосувався спільного бізнес-проекту - кафе-бару і зазначені в договорі кошти повинні були використані в інтересах товариства , в т.ч. на виконання взятих зобов'язань саме відповідачем, були предметом розгляду судом першої інстанції при вирішенні позову ОСОБА_2 про стягнення з нього позики і їм надана належна правова оцінка.

Як вбачається з матеріалів справи, в договорі позики від 24.12.2010 року чітко зазначено про те, що позивач отримав кошти в розмірі 95368,33 дол. США та зобов'язався їх повернути у тому ж розмірі до 01.06.2012 року, тобто відповідачем о отримано кошти в борг.

Та обставина,на яку йдеться посилання в апеляційній скарзі, що в день укладання договору кошти не передавалися відповідачем, не може свідчить про його безгрошовість, оскільки сторони в суді визнали, що обумовлена у договорі сума надавалася відповідачу без будь-яких розписок до укладання договору позики.

Не заслуговує на увагу аргумент апеляційної скарги, що дружина позивача є співзасновником товариства та перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ГРАНД ПАБ» ,оскільки ця обставина не є доказом того, що надані позивачем за договором позики кошти були направлені на спільну господарську діяльність саме між позивачем та відповідачем по справі.

Не є підставою для визнання недійсним спірного договору позики відсутність в договорі цільового призначення грошових коштів та ненадання доказів позикодавцем ОСОБА_2 на підтвердження джерела походження грошових коштів наданих у позику відповідачу,про що також зазначає відповідач в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК, в редакції 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ні в суді першої інстанції,ні в суді апеляційної інстанції позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Будь-яких порушень судом першої інстанції норм процесуального права,на які посилається відповідач,як на безумовну підставу для скасування рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування та залишення без задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.374,375,381-384,390,268 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - Судді -