О К Р Е М А Д У М К А
(в порядку ч. 3 ст. 19 ЦПК України)
"07" лютого 2018 р.м. Чернігів
О К Р Е М А Д У М К А
судді апеляційного суду Чернігівської області
Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 07 лютого 2018 року частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2017 року. Дане рішення скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та призначення опікуна. В задоволенні цих вимог відмовлено. ОСОБА_2 попереджена про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та виконувати обов'язки щодо виховання та утримання дитини, передбачені сімейним законодавством.
Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 23.11.2017 в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відібрання малолітньої дитини від сторонньої особи змінено.

На адресу Служби у справах у справах дітей Корюківської районної державної адміністрації Чернігівської області та органу опіки та піклування Корюківської районної державної адміністрації Чернігівської області винесено окрему ухвалу.

Відповідно до ст. 381 ЦПК України мною підписані рішення та ухвала від 07.02.2018, проте я частково не згодна з постановою апеляційного суду, тому, в порядку ч.3 ст.35 ЦПК України вношу з цього приводу окрему думку.

Обґрунтування окремої думки.

Я погоджуюся з постановою апеляційного суду від 07.02.2018 в частині скасування рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 23.11.2017 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову та попередження ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та виконання обов'язків щодо виховання та утримання дитини, що передбачені сімейним законодавством.

Проте я не погоджуюсь з постановою апеляційного суду в частині зміни рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 23.11.2017 щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відібрання малолітньої дитини від сторонньої особи. На мою думку даний позов повинен був бути задоволений з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 зазначила, що від спільного подружнього життя з ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, у них народилось двоє синів, які вже досягли повноліття, та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті чоловіка майновий стан її сім'ї суттєво погіршився, вона стала основним годувальником своєї малолітньої дитини, тому вимушена була постійно підробляти. Проживала разом з дитиною в с. Олександрівка Корюківського району, де також дитина відвідувала школу.

З відповідачем ОСОБА_3 вони не були чужими людьми. Їх пов'язували сімені стосунки, оскільки рідна сестра ОСОБА_2 - ОСОБА_6 є невісткою ОСОБА_3

В серпні 2016 ОСОБА_2 захворіла, необхідно було лікування, тому ОСОБА_3 забрала її разом з донькою до себе. Лікувалась в домашніх умовах, проживала в будинку ОСОБА_3 разом з її сім'єю.

У вересні ОСОБА_2 разом з сестрою вирішили перевести дитину до Корюківської ЗОШ І-ІІІ ст. № 4, яка знаходиться ближче до помешкання відповідача ОСОБА_3

В жовтні 2016 року стан здоров'я покращився. Оскільки для утримання дитини необхідні були кошти, на висловлювання думок ОСОБА_2 про пошук роботи, ОСОБА_3 та сестра ОСОБА_6 її підтримали, пропонували їхати шукати роботу в м. Київ, на що ОСОБА_2 заперечувала, бо дитині необхідно відвідувати школу, а взяти її з собою в м. Київ не зможе. ОСОБА_3 та ОСОБА_6 запевнили та пообіцяли ОСОБА_2 що зможуть доглядати доньку і утримувати її. При таких гарантіях людей, які не є чужими, ОСОБА_2 вирішила поїхати на заробітки до м. Києва, де знайшла неофіційну роботу у приватної особи, працювала, отримувала кошти, приїздила до дитини, знімала з картки соціальні виплати і передавала їх відповідачці та сестрі на утримання доньки. Основну частині зароблених коштів витратила на ремонт будинку.

При зустрічах з дитиною побачила зміни в її настрої, вона почала ставитись прохолодно, ОСОБА_3 настроювала її проти матері, а в даний час примушує доньку доглядати за її малолітніми онуками, працювати по господарству. З весни 2017 року ОСОБА_2 неодноразово приїздила до ОСОБА_3 з вимогами про повернення дитини, на що отримувала відмову останньої, при цьому до дитини її не допускали, висловлюючи погрози про позбавлення батьківських прав. Намагання ОСОБА_2 зустрітись з дочкою в школі та забрати її закінчувались негативно, вчителі не давали можливості поспілкуватись та забрати дитину. Вважає, що вони виконували прохання ОСОБА_3

ОСОБА_2 посилалася на те, що від виховання своєї дитини не ухилялась та не ухиляється, її ошукала відповідач та сестра, які намагаються залякати дитину та викликати у неї негативне ставлення до матері. На утримання доньки вона віддала соціальну банківську картку сестрі, на ці кошти дитина утримувалась.

Основною підставою відмови Апеляційним судом Чернігівської області в позові ОСОБА_2 стало те, що повернення малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 буде суперечити її інтересам.

Не погоджуючись з даним висновком слід вказати на наступне.

Розглядаючи позов ОСОБА_3, апеляційна інстанція, з врахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, не знайшла достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_2 має малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8). Батько дитини ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 9). Донька з 1 по 5 клас відвідувала Олександрівську ЗОШ І-Ш ст. Після переїзду до ОСОБА_3 з 09.09.2016 навчається у Корюківській ЗОШ І-Ш ст.№4 (а.с.11). Дитина даним навчальним закладом характеризується позитивно (а.с.12).

З характеристики ОСОБА_4, яка надана класним керівником дитини за час навчання з 1 по 5 клас в Олександрівській ЗОШ І-Ш ст. вбачається, що дитина під час навчання завжди готувалася до уроків, була забезпечена одягом, взуттям, шкільним приладдям, завжди мала охайний вигляд. За кошти батьків були придбані шкільні матеріали. Разом з мамою готувалася до проведення шкільних ярмарків, виготовлялися гарні новорічні костюми. Мама завжди виділяла кошти на харчування доньки в шкільній їдальні, допомагала у ремонті класу, відвідувала батьківські збори (а.с.71).

Зазначена характеристика свідчить про те, що будь-яких нарікань з приводу неналежного виховання ОСОБА_2 своєї малолітньої дитини до переїзду останьої до ОСОБА_3 у навчального закладу не було.

Дані про те, що такі нарікання мали служби у справах неповнолітніх, в матеріалах справи також відсутні.

ОСОБА_2 має житловий будинок, де дійсно здійснила поточний ремонт, чого позивач-відповідач ОСОБА_3 не заперечувала. Тобто ОСОБА_2 має житло, де може проживати разом зі своєю дитиною.

Та обставина, що ОСОБА_2 28.05.2016 притягувалась до адміністративної відповідальності за ст. 178 ч. 1 КУпАП (а.с. 194-195) не може братися до уваги, оскільки відповідно до ст. 39 КУпАП, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Думка малолітньої ОСОБА_4 щодо небажання проживати разом з матір'ю більш пов'язана з тим, що дитина тривалий час не спілкувалася в достатній мірі з ОСОБА_2 Тому, проаналізувавши дану ситуацію, суд повинен був в силу ст.171 ч.3 СК України постановити рішення всупереч думці дитини і це відповідатиме її інтересам.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на «особисте виховання» малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157). Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163). Місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків (стаття 160). Статтею 155 Сімейного кодексу України загалом заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини. Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 11, 12, 14, 15 та 15-1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року.

Принципом 6 Декларації з прав дитини визначено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливе, рости під опікою та під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

З огляду на обставини справи та викладені вище норми матеріального права я вважаю, що суд безпідставно не взяв до уваги докази, які характеризують ОСОБА_2 до часу передачі нею дитини ОСОБА_3 та недостатньо ретельно перевірив ситуацію, що виникла, а саме коли фактичне обмеження батьківських прав ОСОБА_2 викликало припинення сімейних відносин між матір'ю та дитиною.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці неодноразово вказував на необхідність приділення особливої уваги таким ситуаціям (див наприклад, рішення у справі «Й.С. проти Сполученого Королівства» (Y.С. v. the United Kingdom), заява № 4547/10, п. 137, 13 березня 2012 року, та у справі «М.Д. та інші проти Мальти» М.D. and Others v. Malta), заява № 64791/10, п. 71, від 17 липня 2012 року).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09), від 16 липня 2015 Європейський Суд з прав людини вказав (п.100), що «оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року).

З огляду на викладені вище докази та обставини, я вважаю, що сім'ю ОСОБА_2 не можна визнати ані особливо непридатною, ані явно неблагополучною для проживання малолітньої ОСОБА_4, тому відсутні підстави для відмови ОСОБА_2 у позові про відібрання у сторонньої особи її малолітньої дочки.

СуддяІ.О.Боброва.