Справа № 381/4170/17 Головуючий у І інстанції Ковалевська Л. М.
Провадження № 22-ц/780/632/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 29 01.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача ОСОБА_1, суддів Матвієнко Ю.О. та Суханової Є.М., розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, який мотивувала тим, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_3 на її користь заборгованість по аліментах у розмірі 55 511, 09 грн. Це рішення було передано до виконання до місцевого відділу ДВС.

Зазначає, що ОСОБА_3 відмовляється добровільно виконувати це рішення суду. Вважає, що обовязок по сплаті коштів за судовим рішенням є грошовим зобовязанням, тому в порядку відповідальності за порушення грошового зобовязання відповідно до ст. 625 ЦК України з відповідача підлягають стягненню: 80 720, 00 грн. інфляційних втрат, 12 155, 00 грн. 3 % річних, а також 49 998, 30 грн. відсотків за користування чужими коштами, всього 142 873, 41 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що місцевим судом не було взято до уваги тих обставин, що обовязок по сплаті грошей за судовим рішенням є грошовим зобовязанням, оскільки зводиться до сплати грошей, крім того вказує, що внаслідок бездіяльності працівників ДВС щодо невиконання рішення суду їй було завдано збитків, а тому вважає висновок суду про безпідставність позовних вимог необґрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи , недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими , невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи , порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 625 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини, крім того позовні вимоги про стягнення коштів із ДВС у солідарному порядку є безпідставними, оскільки орган виконавчої служби або державний виконавець не несе грошової відповідальності за свої дії чи бездіяльність за ст. 625 ЦК України, а тому позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає..

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 липня 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментах в розмірі 4 457, 55 гривень, пеню - 46 180,22 гривень, вартість ? частини коштів за навчання у розмірі 4 873,32 гривень, а всього 55 511,09 гривень, та передано виконавчий лист з приводу виконання цього рішення до ДВС.

З матеріалів справи також вбачається, що виконавче провадження по виконанню даного виконавчого листа було закінчено 05 квітня 2012 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Разом з тим, відповідно до ст. 196 Сімейного кодексу України, у разі прострочення оплати додаткових витрат на дитину з вини платника такий платник зобовязаний на вимогу одержувача додаткових витрат сплатити суму заборгованості за додатковими витратами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних із простроченої суми.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд, правильно встановивши відсутність підстав для відповідальності ОСОБА_3 за ст. 625 ЦК України, не взяв до уваги положення ст. 196 СК України, яка встановлює відповідальність платника за несплату додаткових витрат, які у даному випадку становлять 4 873, 32 грн. витрат на оплату навчання, з урахуванням штрафних санкцій.

Таким чином, оскільки 16 липня 2010 року є датою виникнення заборгованості по сплаті додаткових витрат за рішенням суду і позивач ставив вимогу про стягнення коштів станом на 31 жовтня 2017 року, то у такому випадку з відповідача підлягає стягненню 1067, 00 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми боргу, виходячи із 2664 днів прострочення зобовязання, крім того з відповідача підлягає стягненню 7229, 95 грн. інфляційних втрат, виходячи з формули: (Сума боргу) ? (Індекс інфляції у відповідному місяці) / 100% - (Сума боргу), а всього 8296, 95 грн.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки 8296, 95 грн. штрафних санкцій за несплату додаткових витрат на дитину. В іншій частині рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 369, 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2017 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення відповідних позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 8296 (вісім тисяч двісті девяносто шість) грн. 95 коп., з яких: 1067, 00 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми боргу і 7 229, 95 грн. інфляційних втрат, а у задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 970 грн. судових витрат.

У іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: