Справа № 735/598/17 Провадження № 22-ц/795/369/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Боброва І. О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Бобрової І.О.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

за участю секретаря: Зіньковець О.О.,

Сторони:

позивач КП «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради, інтереси якого представляє адвокат ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_4, інтереси якого представляє адвокат ОСОБА_5,

розглянувши у спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року у справі за позовом Комунального підприємства «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення із службової квартири,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення смт.Короп,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення 22.01.2018,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2017 КП «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради звернулось з позовом, в якому просило визнати ОСОБА_4 особою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням, розташованим за адресою: Чернігівська область, смт Короп, вул. Горького, 3 та виселити ОСОБА_4 із службової квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 особою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням. Виселено ОСОБА_4 зі службової квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що позивачем не надано правовстановлюючого документа на квартиру, в якому було б зазначено, що власником являється саме він. З наданого свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що власником спірної кватири є територіальна громада сіл, селищ, міст Чернігівської області. Тобто, власником спірної квартири є ОСОБА_2 обласна рада, яка і повинна бути позивачем у справі. Перебування квартири у господарському віданні позивача не наділяє його правами власника володіння, користування та розпорядження.

На думку відповідача, посилання у рішенні на ст.136 ГК України є недоречним, оскільки даний кодекс застосовується при вирішенні спорів між юридичним субєктами правовідносин.

Апелянт вважає, що судом безпідставно відхилено клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_6, який на час будівництва житлового будинку, в якому знаходиться приміщення аптеки № 31, працював районним архітектором Коропського району.

Під час розгляду справи суд припустився порушення процесуального закону, вийшовши без проведення судових дебатів до нарадчої кімнати.

Крім того, апелянт зазначає, що оскільки він є інвалідом ІІ групи від загального захворювання, то з огляду на ст.125 ЖК УРСР та ОСОБА_7 ради Міністрів України від 04.02.1988 № 37 «Про службові жилі приміщення», він не може бути виселеним без надання іншого жилого приміщення. Крім того, апелянт посилається на розяснення Державного комітету СРСР по праці і соціальним питанням від 16.11.1982 № 3086, де вказано, що до інвалідів праці І та ІІ групи відносяться інваліди з числа робітників, службовців і колгоспників, втративши працездатність внаслідок трудового каліцтва, професійного або загального захворювання.

Апелянт також вказує, що суд без доказів прийняв рішення, щодо визнання його таким, що втратив право користування службовим приміщенням, оскільки він постійно проживав у спірній квартирі. Акт від 20.09.2016 не свідчить про його відсутність у квартирі, оскільки протягом останніх трьох років він шість разів проходив стаціонарне лікування.

ОСОБА_4 вказує на те, що, перебуваючи на майдані м. Києва з 29.01.2014 на 30.01.2014, його було побито і відправлено до Київської психіатричної лікарні ім. Павлова, а тому він фактично являється учасником ОСОБА_8 гідності, і на нього поширюється дія Закону України від 14.11.2017 № 5697, яким учасники ОСОБА_8 гідності прирівняні до військовослужбовців, які воювали.

Апелянт вважає, що рішенням суду його позбавлено конституційного права на житло.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Коропського районного суду залишити без змін, зазначаючи, що суд першої інстанції цілком правомірно та обґрунтовано послався на ст.136 ГК України, а тому доводи апелянта стосовно того, що позивачем в суді повинна бути ОСОБА_2 обласна рада, а не КП «Ліки України», і що перебування квартири у господарському віданні підприємства «не наділяє його правами власника володіння, користування та розпорядження» є необґрунтованими та безпідставними.

Також суд дійшов правильного висновку щодо поняття «інвалід праці». Причиною інвалідності ОСОБА_4 є загальне захворювання, а відповідно до ст.125 ЖК УРСР без надання іншого житлового приміщення у випадках, зазначених у ст.124 ЖК УРСР, не може бути виселено інвалідів праці І і ІІ груп. ОСОБА_4 не відноситься до інвалідів праці.

Щодо твердження апелянта, що він є учасником ОСОБА_8 або його інвалідність має причинний звязок з пораненнями, каліцтвом, контузією чи іншими ушкодженнями здоровя, одержаними особами під час участі у ОСОБА_8, цьому не має жодних підтверджень. В суді першої інстанції це питання представником апелянта не піднімалось. Причинний звязок в даному випадку встановлюється на підставі рішення міжвідомчої комісії з питань встановлення факту участі осіб у ОСОБА_8 та одержання ними під час участі у ОСОБА_8 ушкоджень здоровя і висновків лікувально-профілактичних закладів охорони здоровя. Таких документів апелянт при розгляді справи в районному суді не надав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції розглянув справу в рамках «формальної законності», при цьому виходив з того, що аргументи позивача є обґрунтованими і базуються на нормах чинного законодавства.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом по справі встановлено, що відповідно до Статуту КП «Ліки України» (а.с.52-67, 94, 109) КП «Ліки України» створено в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ і міст Чернігівської області і входить до сфери управління Управління комунального майна ОСОБА_2 обласної ради. Засновником підприємства є ОСОБА_2 обласна рада. Підприємство є юридичною особою. Майно підприємства є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ і міст Чернігівської області і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Згідно з актом приймання-передачі від 12.09.2005 комісія, створена відповідно до наказу начальника управління комунального майна обласної ради від 06.07.2005 №15 «Про заходи, повязані з приймання-передачею та закріпленням майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області», передала у господарське відання КП «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради обєкти нерухомості, які є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, в тому числі, будівлю аптеки ЦРА №31 за адресою смт Короп, вул. Горького,3 (а.с.82), в якому знаходиться спірна службова квартира. Користувачеві передані всі інвентаризаційні справи на вказані обєкти нерухомості та правовстановлюючі документи (а.с.91).

Рішенням №52-11/VІІ одинадцятої сесії сьомого скликання ОСОБА_2 обласної ради від 07.12.2017 «Про затвердження Переліків обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області» визнано таким, що втратило чинність рішення обласної ради від 20.122.2016 №29-7/VІІ «Про затвердження Переліків обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області» та затверджено Перелік установ, закладів, підприємств спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області. В додатку №1 до рішення у Переліку під №10 зазначене Комунальне підприємство «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради до складу якого входить ряд аптек, в тому числі під №10.5 Центральна районна аптека №31. У Додатку №2 «Перелік обєктів нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області» під №8 користувачем обєкта нерухомості частини приміщення службової квартири смт Короп, вул. Горького, 3 зазначене Комунальне підприємство «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради.

Відповідно до ч.1,2 ст.133, ч.1 ст.134 ГК України, основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України. Суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

З огляду на вказані вище положення Господарського кодексу України, КП «Ліки України» має право позиватися до відповідача за захистом порушеного права.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги з цього приводу.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира є службовою.

Вказане підтверджується:

рішенням 30 сесії 5-го скликання ОСОБА_2 обласної ради від 30.07.2010 яким надано згоду на переобладнання та переведення частини нежитлових приміщень за адресою: смт.Короп, Чернігівської області, вул. Горького, 3 у житлові приміщення зі статусом службового житла (а.с.4);

рішенням № 28 від 24.02.2011 виконавчого комітету Коропської селищної ради, яким видано свідоцтво про право власності на перепрофільовану частину приміщення ЦРА № 31 під службове житло в смт Короп, вул. Горького, 3 на територіальні громади сіл, селищ і міст Чернігівської області (а.с.5);

рішенням № 31 від 24.02.2011 виконавчого комітету Коропської селищної ради яким частина приміщення ЦРА №31 по вул. Горького, 3 віднесена до переліку службових приміщень (а.с.6);

свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, за яким власником квартири АДРЕСА_2 є територіальні громади сіл, селищ, міст Чернігівської області (а.с.7-8).

Згідно з Наказом № 47 від 02.08.2010 ОСОБА_4 прийнято на посаду провізора-інтерна Центральної районної аптеки № 31 (а.с.14).

Наказом № 4 від 10.01.2011 по Центральній районній аптеці № 31 ОСОБА_4 надано службову квартиру ЦРА № 31 (а.с.10).

Рішенням виконавчого комітету Коропської селищної ради № 53 від 29.03.2011 вирішено затвердити рішення адміністрації ЦРА № 31 від 10.01.2011 про надання службової квартири в житловому будинку по вул.Горького, 3, загальною площею 96,5 кв.м. на склад сімї з двох чоловік та видати ОСОБА_4 ордер на проживання у квартирі (а.с.11).

05.04.2011 ОСОБА_4 видано ордер на службове житлове приміщення квартиру АДРЕСА_3 (а.с.12).

Наказом КП «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради № 61-К від 26.02.2014 ОСОБА_4 звільнено з роботи за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.15).

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 24.10.2017 ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до КП «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради про поновлення на роботі (а.с.139). Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 24.11.2017 рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 24.10.2017 змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на пропуск ОСОБА_4 без поважних причин строку звернення до суду з позовом (а.с.141).

Відповідно до Довідки до акта огляду МСЕК від 17.06.2014 ОСОБА_4 встановлено третю групу інвалідності по загальному захворюванню терміном до 17.06.2015 (а.с.150). Згідно з Довідкою до акта огляду МСЕК від 31.08.2017 ОСОБА_4 встановлено другу групу інвалідності по загальному захворюванню терміном на 1 рік до 31.08.2018 (а.с.151).

Задовольняючи позов в повному обсязі суд першої інстанції послався на ст.118,124,125 ЖК УРСР та ОСОБА_7 Міністрів УРСР від 04.02.1988 р. №37 «Про службові жилі приміщення», зазначивши, що оскільки відповідач не є інвалідом праці 2 групи та припинив трудові відносини з позивачем, він підлягає виселенню зі службової квартири без надання йому іншого житлового приміщення. Висновки суду щодо одночасного з виселенням визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в рішенні суду відсутні, що є порушенням ст.265 ч.4 ЦПК України. Задовольняючи одночасно дві позовні вимоги, які є взаємовиключними, суд першої інстанції не звернув уваги, що такий спосіб захисту, як "виселення", можливий за умов проживання особи у спірному житлі без правових підстав, а «визнання особи такою, що втратила право користування» - ст. 71, 72 ЖК УРСР можливий за умов відсутності у спірному житлі особи понад шість місяців без поважних причин. Суд першої інстанції взагалі не встановлював обставини щодо проживання чи не проживання відповідача в службовій квартирі останні 6 місяців, проте ухвалив рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права (ст.376 ч.1 п.4 ЦПК України) з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Аналізуючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування службовим житлом відсутні.

Відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не довів суду факту відсутності відповідача в спірній квартирі понад встановлені ст.71 ЖК УРСР строки. Свідки з цього приводу не допитувалися. Доданий до позовної заяви акт від 20.09.2016 має опис зовнішнього вигляду приміщення, проте, не містить даних щодо не проживання відповідача в цьому приміщенні. Крім того, із даного акту неможливо встановити, яка саме квартира оглядалась, не зазначена її адреса (а.с.16).

З огляду на викладене вище, в задоволенні вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням №3 по вул. Горького в смт Короп слід відмовити за недоведеністю позивачем позовних вимог.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо позбавлення його конституційного права на житло суд вважає ґрунтовними та прийнятними.

При вирішенні питання щодо виселення відповідача з службової квартири колегія суддів виходить з наступного.

Питання користування службовими жилими приміщеннями регулює глава 3 ЖК УРСР.

Дійсно національне законодавство передбачає виселення з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення робітників та службовців, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією (ст.124 ЖК УРСР).

Суд першої інстанції розглянув справу в рамках формальної законності і не звернув увагу на рішення Європейського Суду з прав людини, зокрема, Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, 02.12. 2010 та CASE OF DAKUS v. UKRAINE № 19957/07, 14.12.2017, які ухвалені на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У п.44 рішення ЄСПЛ Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, 02.12.2010 зазначено, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Позивач, у якого службова квартира (власником якої є територіальні громади сіл, селищ, міст Чернігівської області) перебуває у господарському віданні, не надав суду будь-яких доказів необхідності виселення відповідача зі спірної службової квартири та співмірності такого заходу із переслідуваною законною метою.

Колегія суддів вважає, що виселення інваліда 2 групи ОСОБА_4 зі спірної квартири, яка є його єдиним житлом і яка була йому надана в 2011 році, становитиме для нього надмірний тягар, зробить його безпритульними та порушить його конституційне право на повагу до житла, а також вплине на його приватне та сімейне життя, а також на його права та законні інтереси.

З огляду на вказане, підстави для задоволення позову про виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_4 в см ОСОБА_2 області без надання іншого житлового приміщення відсутні.

Хоча, колегія суддів дійшла висновку про необхідність повної відмови у задоволенні позовних вимог, посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що він фактично являється учасником ОСОБА_8, і має пільги передбачені Законом України від 14.11.2017 № 5697, яким прирівняно учасників ОСОБА_8 гідності до військовослужбовців, які воювали, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки дані факти не підтверджено жодними належними та допустимими доказами, крім того, дане питання в суді першої інстанції стороною відповідач не піднімалось.

В цій частині заперечення позивача, що викладені у відзиві, є слушними і такими, що заслуговують на увагу.

Дані про видалення суду до нарадчої кімнати без судових дебатів під час судового засідання 17.01.2018 безгрунтовні.

Порушення процесуального закону через відмову у допиті свідка ОСОБА_6 колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову в суд першої інстанції позивач, заявивши дві самостійні позовні вимоги немайнового характеру, сплатив судовий збір лише за одну вимогу 1600 грн. Недоплачений судовий збір в сумі 1600 грн слід стягнути з позивача на користь держави.

Оскільки відповідач при подачі апеляційної скарги був звільнений від сплати судового збору, з позивача на користь держави слід стягнути судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції на користь держави в сумі 4800 грн (1600 х 2 = 3600; 3600 х 150 :100 = 4800).

Керуючись ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381- 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову Комунального підприємства «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення із службової квартири відмовити.

Стягнути із Комунального підприємства «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради на користь держави недоплачений при подачі позову в суд першої інстанції судовий збір в сумі 1600 грн.

Стягнути із Комунального підприємства «Ліки України» ОСОБА_2 обласної ради на користь держави судові витрати в сумі 4800 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду, як касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30.03.2018.

Головуючий:Судді: