Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 635/278/16-ц

провадження № 61-759св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Бездітко В. М., Коровіна С. Г.,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є людиною похилого віку, залишилася проживати одна, часто хворіє і потребує стороннього догляду.

На початку січня 2011 року ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 свої послуги із забезпечення догляду, харчування, утримання домоволодіння в належному стані. За це ОСОБА_2 попросила відписати їй будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 погодилась і 21 січня 2011 року уклала з ОСОБА_2 у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу договір, тексту якого вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися.

Перші два роки (2011 - 2012 роки) після укладення договору ОСОБА_2 сумлінно виконувала свої зобов'язання.

На початку 2013 року ОСОБА_2 припинила забезпечувати

ОСОБА_1 харчуванням і доглядом. З того часу вона знову залишалась проживати одна і вимушена була звернутися за допомогою до свого онука

ОСОБА_3, який погодився доглядати за нею за умови укладення договору довічного утримання.

Під час отримання в БТІ документів на будинок ОСОБА_1 дізналася, що фактично між нею і ОСОБА_2 був укладений договір дарування, чого вона не бажала.

ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю заявлених позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 квітня

2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, укладений 21 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Цидибрагою С. О., зареєстрований в реєстрі за № 151.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 157 грн 52 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 погоджувалась на передання нерухомого майна у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою.

05 вересня 2016 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року та залишити в силі рішення Харківського районного суду Харківської області від

28 квітня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги та визнаючи договір дарування недійсним з підстав того, що ОСОБА_1 помилилася при вчиненні спірного правочину, вийшов за межі заявлених позовних вимог.

28 листопада 2016 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку направила до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 відмовити, рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Заперечення мотивоване тим, що висновки суду апеляційної інстанції ґрунтувалися на встановленому факті відсутності волевиявлення

ОСОБА_1 під час укладення нею спірного договору на безоплатне передання у власність відповідача будинку, який є її власністю та єдиним житлом.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 21 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С. О. та зареєстровано у реєстрі за № 151.

Згідно із частиною третьою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами

першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналогічні роз?яснення містяться в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року справа № 6-202цс15.

Встановлено, що ОСОБА_1 є особою похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Як зазначили свідки, після смерті чоловіка у 2006 році та інших родичів протягом незначного часу ОСОБА_1 стала нерозсудливою та іноді неадекватно реагує на події.

ОСОБА_1 зазначає, що їй потрібна була допомога, яку обіцяла

ОСОБА_2, вона погодилась підписати саме договір довічного утримання.

При цьому ОСОБА_2, протягом двох років наглядала за нею, надавала допомогу.

ОСОБА_1 погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_2 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою.

Після укладення спірного договору позивачка продовжувала проживати у будинку та не вчиняла дії, які свідчать про подальше небажання користуватись цим житлом та намір відчужити нерухомість. Це є її єдиним житлом.

Укладення договору дарування, тобто, укладення безкоштовного договору на відчуження єдиного житла сторонній особі без надання матеріальної та нематеріальної допомоги з її боку не свідчить про дійсне волевиявлення ОСОБА_1, яка є особою похилого віку та потребує такої допомоги.

Будь-яких доказів, того що ОСОБА_2 є родичкою ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

За таких обставин, вважати, що волевиявлення ОСОБА_1 під час укладення нею договору було спрямовано про безоплатну передачу у власність відповідачки будинку, який є її єдиним житлом - не можна. Тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

При цьому задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що ОСОБА_1, підписуючи оспорюваний правочин, не мала наміру позбавити себе права власності на будинок, оскільки іншого житла вона не має. ОСОБА_1 неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, а тому такий договір відповідно до положень статей 203, 215, 229 ЦК України є недійсним.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи договір дарування недійсним, вийшов за межі заявлених позовних вимог, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій) суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 тільки під час отримання в бюро технічної інвентаризації документів на будинок дізналася, що фактично між нею та відповідачем був укладений договір дарування.

Укладаючи з відповідачем договір, ОСОБА_1 не мала наміру безоплатно передавати будинок у власність ОСОБА_2

З початку 2011 року ОСОБА_2 запропонувала ОСОБА_1 свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, утримання будинку в належному стані. Перші два роки після укладання цього договору відповідач сумлінно виконувала взяті на себе зобов?язання. З початку

2013 року припинила їх виконувати, що і стало підставою звернення ОСОБА_1 до її онука за допомогою в утриманні.

Отже, із змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона просила визнати договір дарування недійсним не тільки з підстав його удаваності, а й з підстав вчинення його під впливом помилки щодо обставин, що мають істотне значення.

Розглядаючи справу, апеляційний суд правильно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального права і зробив правильний висновок про те, що оспорюваний договір вчинений ОСОБА_1 під впливом помилки і відповідно до статей 203, 229 ЦК України має бути визнаний недійсним.

Всі аргументи ОСОБА_2 були перевірені апеляційним судом і правильно визнані безпідставними.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило