Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 754/2273/16-ц

провадження № 61-3106св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідачі: Головне управління Національної поліції у м. Києві, прокуратура м. Києва, Державна казначейська служба України, Міністерство внутрішніх справ України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2, на рішення апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Махлай Л. Д., Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф., від 27 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного затримання, порушення кримінальної справи, застосування запобіжних заходів, а також у зв'язку із нанесенням йому тілесних ушкоджень.

В обґрунтування позову зазначав, що внаслідок незаконного затримання, порушення щодо нього кримінальної справи за частиною другою статті 294 КК України, незаконним застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і домашнього арешту, а також у зв`язку з нанесенням йому тілесних ушкоджень йому було завдано моральну шкоду, оскільки позивача було позбавлено права на свободу та особисту недоторканість, він втратив престижну роботу, погіршився стан його здоров`я та були втрачені нормальні життєві зв`язки. Назавжди втрачена довіра до діяльності правоохоронних органів.

Посилаючись на зазначене, з урахуванням уточнення та зменшення позовних вимог, позивач просив суд зобов`язати Державну казначейську службу України відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 500 тис. грн за рахунок держави Україна.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано Державну казначейську службу України з Державного бюджету України виплатити ОСОБА_1 500 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з 21 січня 2014 року по 26 лютого 2014 року ОСОБА_1 перебував під слідством та судом, за наслідками чого прокурором прокуратури Солом'янського району м. Києва закрито кримінальне провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України відносно ОСОБА_1 та інших, у зв'язку із відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення. Зазначеним позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування у розмірі, який відповідає характеру та обсягу заподіяних заявнику моральних страждань, ступеню вини відповідачів, тривалості страждань заявника, його стану здоров'я та віку, тяжкості завданої травми, істотності вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження ділової активності і реалізації особистих планів, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, а саме в розмірі 500 тис. грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року змінено, шляхом часткового задоволення позову ОСОБА_1 Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 20 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відповідно вимог пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. При цьому зазначено, що районним судом не вірно визначено розмір відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 Змінюючи судове рішення місцевого суду в частині визначення розміру моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначив, що, враховуючи мінімальний розмір заробітної плати на час ухвалення рішення та час утримання позивача під вартою (21 день) моральна шкода має бути не меншою 964 грн 60 коп., у зв'язку із чим та виходячи з характеру, ступеню та тривалості моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок незаконного утримання під вартою та домашнім арештом, а також принципу розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про те, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції підлягає зменшенню до 20 тис. грн. Також, апеляційний суд вказав, що моральна шкода за нанесення позивачу тілесних ушкоджень є неправомірним діянням фізичних осіб, які завдали шкоди його здоров`ю внаслідок відповідних дій, до яких позивач не позбавлений права звернутися з позовом про відшкодування шкоди за рахунок винних осіб. Також, указано, що позивач не довів належними та допустимими доказами решти позовних вимог, а саме завдання йому моральної шкоди у зв'язку із втратою заробітку та інших доходів, які він зазнав внаслідок незаконного взяття і тримання під вартою, та втратою престижної роботи.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не навів належних мотивів на обґрунтування визначення розміру моральної шкоди. Зазначено, що законодавством визначено мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди у випадку незаконного перебування особи під слідством та судом, а оскільки позивач перебував під вартою тривалий час, отримав фізичні та моральні страждання, то розмір моральної шкоди в сумі 20 тис. грн, на думку скаржника, визначений судом апеляційної інстанції без врахування принципу справедливості.

У грудні 2016 року Головне управління Національної поліції у м. Києві, в особі представника - Білоуса А. С., подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 рокусправу призначено до судового розгляду.18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 21 січня 2014 року, ОСОБА_1 було затримано 21 січня 2014 року в 03:45 як особу підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України.

Відповідно до повідомлення про підозру від 21 січня 2014 року ОСОБА_1 було повідомлено про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України.

Ухвалою слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2014 року ОСОБА_1 змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Згідно копії висновку експерта № 1402/с, складеного в період з 28 липня 2014 року по 03 вересня 2014 року на виконання постанови слідчого слідчої групи прокуратури міста Києва від 21 липня 2014 року, під час звернення 21 січня 2014 року в 13:43 год. за медичною допомогою у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження середнього і легкого ступенів тяжкості.

Постановою про закриття кримінального провадження від 26 лютого 2014 року, винесеної прокурором прокуратури Солом'янського району м. Києва, закрито кримінальне провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України відносно ОСОБА_1 та інших за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України(в редакції чинній на час розгляду справи), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частин першої та другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої та частини другої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закону № 4652-VI) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 4652-VI право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судом правильно встановлено обставини справи та вірно застосовано вищезазначені норми Закону.

Відповідно до пункту 5 статті 3, частини першої статті 4 та частини третьої статті 13 Закону № 4652-VI у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода, відшкодування якої проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до частин п'ятої та шостої статті 4 Закону № 4652-VI відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Судами установлено, що з урахуванням мінімального розміру заробітної плати на час ухвалення рішення та часу утримання позивача під вартою (21 день) моральна шкода має бути не меншою 964 грн 60 коп.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, обґрунтовано установивши, що моральна шкода, яка підлягає стягненню на користь позивача має бути не меншою 964 грн 60 коп. та врахувавши характер, ступінь та тривалість моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок незаконного утримання під вартою та домашнім арештом, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виходячи ізпринципів розумності та справедливості на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України підлягає стягненню 20 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції фізичних та моральних страждань, які отримані позивачем та відсутності в оскарженому рішенні обґрунтування визначення розміру моральної шкоди спростовуються матеріалами справи та відповідними висновками суду апеляційної інстанції, які містять обґрунтування щодо задоволених вимог позивача та мотиви відхилення доводів останнього, які залишилися без задоволення.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із рішенням суду апеляційної інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені апеляційним судом та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик