Справа №560/935/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2018 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Сидоренко З.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Катюха К.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту,

в с т а н о в и в:

Пунктом 9 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 та просить встановити постійний на безоплатній основі земельний сервітут загальною площею 0,0174 га на право постійного безоплатного проходу та проїзду автомобільним транспортом до земельної ділянки, яка перебуває у його власності, площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_1 через земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить на праві власності ОСОБА_4, по лінії шириною 4,0 м, довжиною 43,58 м, зі сторони вул.Шевченка у м.Дубровиця Рівненської області, відповідно до зони дії сервітуту, встановленого Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_4 і на яку поширюється його право постійного земельного сервітуту право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (07.02) в м.Дубровиця Дубровицької міської ради Дубровицького району Рівненської області.

Свої вимоги мотивує тим, що 22 лютого 2017 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_3 площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 з кадастровим номером НОМЕР_1 і призначена для ведення особистого селянського господарства. Даний договір зареєстровано та посвідчено нотаріусом. Зазначена земельна ділянка не має проїзду та проходу до вул.Шевченка м.Дубровиця, де проходить дорога загального користування, оскільки оточена з усіх сторін іншими земельними ділянками. Тому, для доступу до придбаної земельної ділянки 22 лютого 2017 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці. Згідно даного договору, ОСОБА_5 встановлює йому право користування земельною ділянкою розміром 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2. Проте даний договір зареєструвати не встигли, оскільки земельна ділянка, по якій мав бути встановлений земельний сервітут, 09 березня 2017 року була відчужена ОСОБА_4 Зважаючи на це, 22 березня 2017 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці. Для належного оформлення та реєстрації такого договору, він 22 березня 2017 року уклав договір з ПП "Дубровицьке земельно-кадастрове бюро", яке виготовило Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_4 і на яку поширюється право постійного земельного сервітуту. З метою погодження Технічної документації шляхом підписання заяви він надіслав ОСОБА_4 листа, однак відповіді не отримав. У зв'язку з цим, він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області щодо надання роз'яснень по порядку оформлення постійного земельного сервітуту у випадку непідписання Технічної документації власником земельної ділянки. За результатами розгляду такого звернення, йому було повідомлено, що встановлення земельного сервітуту у випадку непогодження власником Технічної документації із землеустрою можливе лише у судовому порядку.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, при цьому зазначив, що іншого способу врегулювання спірних правовідносин ніж встановлення земельного сервітуту у даному випадку немає.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов визнав частково, а саме зазначив, що відповідач ОСОБА_4 погоджується на встановлення земельного сервітуту, однак лише для проходу. В іншій частині позову просить відмовити.

Вислухавши сторони, свідків, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що позов слід задоволити з наступних підстав.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.02.2017 року ОСОБА_5 (продавець) передала у власність, а ОСОБА_3 (покупець) прийняв у власність земельну ділянку НОМЕР_3, площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1 і призначена для ведення особистого селянського господарства, що належить продавцю на праві приватної власності, на підставі рішення виконавчого комітету Дубровицької міської ради №335 від 22.10.2002 року, кадастровий номер: НОМЕР_1 (а.с.6-8).

Право приватної власності позивача на земельну ділянку НОМЕР_3, площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1 також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 80989051 від 22.02.2017 року.

Як пояснив позивач у судовому засіданні, зазначена земельна ділянка не має проїзду та проходу до вул.Шевченка в м.Дубровиця, де проходить дорога загального користування, оскільки перед нею знаходиться інша земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_4.

Тому, для забезпечення можливості здійснювати прохід та проїзд на свою земельну ділянку НОМЕР_3, площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1, позивач 22.02.2017 року уклав з ОСОБА_5, тобто власником земельної ділянки НОМЕР_3, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4 договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці площею 0,1 га (а.с.10-11).

Згідно п.1.1 вказаного вище договору власник ОСОБА_5 встановлює сервітуарію ОСОБА_3 право користування земельною ділянкою, зазначеною у п.1.4 цього договору, на праві земельного сервітуту, а саме земельною ділянкою розміром 0,1 га, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4.

Однак, як встановлено у судовому засіданні, договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 22.02.2017 року сторони даного договору ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не зареєстрували, так як земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_4, частина якої, в межах сервітуту, надавалася в користування позивачу, була відчужена ОСОБА_4

Зазначене підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09.03.2017 року №82077366 (а.с.12).

Тому, для забезпечення можливості здійснювати прохід та проїзд на свою земельну ділянку НОМЕР_3, площею 0,12 га, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1, позивач 22.03.2017 року уклав з ОСОБА_4, тобто теперішнім власником земельної ділянки НОМЕР_3, яка розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_4 договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці площею 0,1 га (а.с.24-25).

Того ж дня, 22.03.2017 року між позивачем ОСОБА_3 та ПП "Дубровицьке земельно-кадастрове бюро" було укладено договір №170322-1 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_4 і на яку поширюється право постійного земельного сервітуту ОСОБА_3 право проїзду та транспортному засобі по наявному шляху (07.02) в м.Дубровиця Дубровицької міської ради Дубровицького району Рівненської області.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи технічної документації щодо встановлення меж частини земельної ділянки на яку поширюється право постійного земельного сервітуту (а.с.13-21) сервітут встановлюється на земельній ділянці, яка перебуває у власності ОСОБА_4 з кадастровим номером НОМЕР_4, для забезпечення можливості ОСОБА_3 здійснювати прохід та проїзд на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, яка перебуває у його власності. Площа земельної ділянки, на яку поширюється право постійного земельного сервітуту ОСОБА_3 становить 0,0174 га.

Наразі у позивача відсутня будь-яка можливість безпосереднього проїзду до власної земельної ділянки з метою забезпечення особистих потреб чи проходу до належної йому земельної ділянки, чим порушуються його права, як власника земельної ділянки, на доступ до неї та її використання за цільовим призначенням.

Позивач вважає, що він має бути забезпечений правом доступу до своєї земельної ділянки і що враховуючи обставини що склалися, його позбавлено такого права, тому саме через земельну ділянку, яка належить відповідачу і необхідно встановити постійний та безоплатний земельний сервітут, оскільки встановлення сервітуту саме через зазначену ділянку є найменш обтяжливим способом.

Стаття 319 ЦК України вказує на той факт, що власність зобов'язує, а діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Згідно ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Тому сервітут - це право обмеженого користування чужим майном.

Таким чином, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі й у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту.

Як вбачається із зазначеної вище технічної документації із землеустрою (а.с.13-21), остання встановлює точні межі земельної ділянки щодо якої позивач просить встановити сервітут.

Стаття 99 ЗК України визначає види права земельного сервітуту, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту як то: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Названа стаття визначає й конкретних суб'єктів між якими виникають відносини щодо сервітуту, а саме, частина 1 ст.99 ЗК України визначає, що вимагати встановлення видів земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок.

Таким чином, ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, що потребує використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом.

Відповідно до вимог ст.100 ЗК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки відповідно до частини 2 ст.402 ЦК України.

Частина 3 ст.402 ЦК України передбачає, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Як зазначив позивач та підтверджується матеріалами справи, з метою погодження розробленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_4 і на яку поширюється право постійного земельного сервітуту ОСОБА_3 із власником земельної ділянки, ним був надісланий лист до відповідача ОСОБА_4 з проханням погодити технічну документацію, копія технічної документації та заява про її погодження (а.с.26, 27).

Проте, незважаючи на укладений договір про встановлення земельних сервітутів на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 22.03.2017 року, відповідач технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_4 і на яку поширюється право постійного земельного сервітуту ОСОБА_3 право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (07.02) в м.Дубровиця Дубровицької міської ради Дубровицького району Рівненської області не погодила.

Таким чином, позивач скористався досудовим способом захисту свого права та інтересу щодо встановлення відповідного виду земельного сервітуту.

Згідно ч.1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Цей перелік є вичерпним. Таким чином, судове рішення є окремою формою сервітуту. При цьому, підставою для такої форми сервітуту є відсутність домовленості сторін.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Суд рахує, що позивачем доведено, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливе без обмеження земельним сервітутом і задоволення потреб позивача не є обтяжливим для відповідача, так як уже було встановлено у судовому засіданні, дана частина земельної ділянки вже використовувалася позивачем для проходу та проїзду задовго до купівлі її відповідачем.

Так, свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила те, що в період, коли земельна ділянка по АДРЕСА_1 в м.Дубровиця належала їй, то був наявний проїзд до земельної ділянки,яка належить позивачу. Коли вона продавала свою земельну ділянку ОСОБА_4, то вона її попереджувала, що частина ділянки використовується ОСОБА_3 для проходу та проїзду, на що ОСОБА_4 не заперечувала.

Частина 1 ст.403 ЦК України вказує, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 403 ЦК України сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

З урахуванням того, що можливості доступу позивача до своєї земельної ділянки мають постійний характер і не можуть зникнути протягом певного часу, земельний сервітут має бути встановлений без визначення строку.

Відповідно до ч.3 ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

З огляду на обставини справи вбачається, що встановлення зазначеного земельного сервітуту не нанесе збитків відповідачу і не є обтяжливим для нього, тому позивач має бути звільнений від обов'язку вносити відповідачу плату за встановлення земельного сервітуту.

Суд не бере до уваги факт того, що відповідачем розпочато будівництво гаража на тій частині земельної ділянки, де позивач просить встановити сервітут, оскільки таке будівництво було розпочато, коли дана справа уже перебувала у провадженні суду. Крім того, зазначене будівництво було здійснено всупереч ухвалі про забезпечення позову про заборону ОСОБА_4 та будь-яким іншим особам проводити підготовчі до будівництва роботи та виконання будівельних робіт на спірній земельній ділянці.

Статтею 404 ЦК України, зокрема, визначено правові підстави права користування чужою земельною ділянкою, а саме, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Із матеріалів справи вбачається, що нормальне використання земельної ділянки позивача неможливе без обтяжень сервітутом чужого нерухомого майна, зокрема, земельної ділянки та задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Відповідно, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

Суд рахує безпідставним посилання відповідача на те, що земельний сервітут позивачу можна встановити на земельній ділянці, яка межує із земельною ділянкою з виходом на іншу вулицю, оскільки земельна ділянка, яка належить позивачу, знаходиться по вул.Шевченка, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а тому прохід та проїзд, з юридичної точки зору, має бути саме з вулиці Шевченка.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, право земельного сервітуту по суті є правом обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок), що надається особі, яка вимагає його встановлення від власника (володільця) цієї (слугуючої) земельної ділянки для обслуговування своєї (панівної) земельної ділянки. Таким чином, правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, яка має бути обтяжена сервітутом, тобто, між особою, яка зобов'язана надати свою земельну ділянку в обмежене користування, і особою, яка вимагає встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна) і якій належить право на встановлення земельного сервітуту (Рішення Вищого господарського суду України по справі № 8/37/2012/5003 від 05.03.2013 року).

При цьому особа набуває права користування чужим майном лише в обсязі, необхідному для задоволення своїх потреб.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою може її власник або землекористувач.

При таких обставинах та враховуючи п.22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №4 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" згідно якого умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, суд вважає вимоги позивача законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на приписи ст.ст. 98, 100 ЗК України, ст.ст. 401-404 ЦК України, враховуючи розташування земельної ділянки відповідача, нормальне використання позивачем його земельної ділянки неможливо без встановлення земельного сервітуту та є найменш обтяжливим способом перед іншим землевласником, при цьому задоволення потреб позивача неможливо здійснити іншим способом, суд дійшов висновку що саме через зазначену ділянку відповідача (кадастровий номер НОМЕР_4) і необхідно встановити постійний та безоплатний земельний сервітут.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини. на які він посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень .

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями Керуючись статтями 15, 16, 401-405 ЦК України, ст.ст.98-101 ЗК України, ст.ст. 4, 12, 13, 23, 76-78, 81, 89, 141, 158, 265, 352, 354, 355 ЦПК України суд -,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 задоволити.

Встановити постійний на безоплатній основі земельний сервітут загальною площею 0,0174 га на право ОСОБА_3 постійного безоплатного проходу та проїзду автомобільним транспортом до земельної ділянки, яка перебуває у його власності, площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_1 через земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить на праві власності ОСОБА_4, по лінії шириною 4,0 м, довжиною 43,58 м, зі сторони вул.Шевченка у м.Дубровиця Рівненської області, відповідно до зони дії сервітуту, встановленого Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_4 і на яку поширюється право постійного земельного сервітуту ОСОБА_3 право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (07.02) в м.Дубровиця Дубровицької міської ради Дубровицького району Рівненської області.

Захід забезпечення позову, застосований ухвалою суду від 30 жовтня 2017 року, діє протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Рівненської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.15 ч 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повне судове рішення складено 29 березня 2018 року.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду: Сидоренко З.С.