АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня2018 року м. Київ

Справа 754/12085/17

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача: СоколовоїВ.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва постановлену під головуванням судді Панченко О.М., 12 січня 2018 року в м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб до відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Реал Банк», Національний Банк України,

В С Т А Н О В И В

№ апеляційного провадження:22-ц/796/2505/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.01.2018 позовну заяву ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб - визнано не поданою та повернуто позивачу.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб, його представником подано апеляційну скаргу, оскільки вважають, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права. Представник позивача вказує на те, що суд першої інстанції повертаючи позовну заяву виходив з того, що ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб при поданні своєї позовної заяви, нібито, порушив вимоги ч. 3 - 5 ст. 175 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року), однак, позовна заява ОСОБА_2 була подана до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017, яким було внесено зміни до ЦПК України. А тому згідно п. 11 Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року), суд першої інстанції не мав права залишати без руху чи повертати позовну заяву ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб від 18.09.2017 з підстав невідповідності цього позову нормам нової редакції ЦПК України. Крім того, судом взагалі не було розглянуто клопотання позивача про зменшення розміру судового збору або звільнення позивача від його сплати, і такого недоліку, як несплата судового збору, в якості підстави для залишення позовної заяви без руху та її подальшого повернення, зазначено не було. Відповідно, не було судом визначено точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) позивачу. Вважаючи ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, просить її скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Від відповідачів: ОСОБА_29, ОСОБА_27, ОСОБА_12, ОСОБА_20, ОСОБА_30 надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких вони вказують на те, що посилання позивача на невірне застосування судом першої інстанції положень ст. 11 Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України України від 03.10.2017) є безпідставними, оскільки зроблені внаслідок вільного та вибіркового тлумачення норм цивільного процесуального законодавства. Клопотання позивача про зменшення/відстрочення судового збору або звільнення від сплати судового збору також вважають необґрунтованим та безпідставним, оскільки ОСОБА_2 має достатній бюджет для сплати судового збору. Крім того, зазначають, що позивачем подано до різних судів чотири ідентичних позови, що є зловживанням та порушенням закону. Таким чином, простять відхилити апеляційну скаргу позивача та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу ХIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України(в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи.

В порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. А відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріалами справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у вересні 2017 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про відшкодування шкоди, до якої також було додано клопотання про зменшення/відстрочення або звільнення від сплати судового збору.

12.10.2017 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва було відмовлено представнику позивача ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб - ОСОБА_31 в задоволенні клопотання про зменшення розміру судового збору та відстрочення його сплати. Позовну заяву ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб до відповідачів про відшкодування шкоди залишено без руху з підстав несплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.11.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб задоволено частково. Ухвалу судді Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2017 скасовано, матеріали позовної заяви ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб до відповідачів про відшкодування шкоди повернуто до Деснянського районного суду м. Києва на новий розгляд. Повертаючи позовну заву на новий розгляд до суду першої інстанції, апеляційний суд вказав на те, що судом першої інстанції не було вирішено клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору. Також суд першої інстанції вирішуючи питання про зменшення розміру судового збору не прийняв до уваги роз'яснення зазначенні в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», та обмежився формальним посиланням на відсутність правових підстав, не надав оцінки жодним вказаним у клопотанні доводам про надмірність розміру судового збору та невідповідність розміру вказаного судового збору витратам держави на проведення судового процесу.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2017 позовну заяву ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам викладеним у ст.ст. 175, 177 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІ), та зазначено, що позивачем не виконано вимоги ч.ч. 4,5 ст. 175 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІ). Також вказано на те, що доводи позивача про спрямованість коштів ОСОБА_2 для цілей встановлених ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» саме по собі не може вважатися достатньою підставою для зменшення розміру судового збору та відстрочення його сплати за подання позову, так як відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу.

02.01.2018 до суду першої інстанції від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків зазначених в ухвалі суду від 19.12.2017.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.01.2018 позовну заяву ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб - визнано не поданою та повернуто позивачу. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було виконано вимоги ухвали суду від 19.12.2018, а саме не виконано вимоги передбачені ч.ч. 3,4,5 ст. 175 ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІ).

Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не вважає за можливе, виходчи з такого.

Відповідно до ч.ч. 2-5 ст.119 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання позовної заяви), позовна заява подається в письмовій формі, та повинна містити: найменування суду, до якого подається заява; ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з п.п. 8, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІ), позовна заява повинна містити, зокрема, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору. У разі пред'явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення (ч.ч. 4, 5 ст. 175 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІ)).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 136 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІ) та ст. 8 Закону України «Про судовий збір»,суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношені до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 11 Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону України 03.10.2017 №2147-VІІ) заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб до відповідачів про відшкодування шкоди була подана до суду у вересні 2017 року, тобто до набрання чинності Закону України від 03.10.2017 №2147-VІІ, яким було внесено зміни до ЦПК України.

Тобто, суд першої інстанції не мав підстав залишати без руху чи повертати позовну заяву ОСОБА_2, подану 18.09.2017 з підстав невідповідності позову вимогам ст. 175 ЦПК України (в редакції Закону України 03.10.2017 №2147-VІІ). Крім того, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.10.2017, позовну заявау ОСОБА_2 було залишено без руху лише з підстав несплати позивачем судового збору, інших недоліків судом встановлено не було, тобто позовна заява відповідала вимогам ст.ст. 119-121 ЦПК України в редакції, що діяла на момент подання позову, а тому суд першої інстанції в ухвалі від 19.12.2017 безпідставно послався на положення ст. 175 ЦПК України (в редакції Закону України 03.10.2017 №2147-VІІ).

Також судом першої інстанції в ухвалі суду від 19.12.2017 не вирішено клопотання позивача про зменьшення/відстрочення або звільнення від сплати судового збору, не наведено жодного правового обгрунтування з цього приводу, що є порушенням норм процесуального законодавства.

В порушення вимог Закону України «Про судовий збір» та процесуального законодавства, судом в ухвалі про залишення позову ОСОБА_2 без руху від 19.12.2017 не вирішено питання відносно сплати позивачем судового збору за подання позову, а саме не визначено суму, яку позивач має сплатити.

Таким чином, судом першої нстанції при постановлені ухвали про залишення позову без руху від 19.12.2017 та ухвали суду про повернення позовної заяви позивачу від 12.01.2018 проігноровано висновки та зауваження суду апеляційної інстанції викладені в ухвалі від 27.11.2017.

Отже, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви є передчасним та помилковим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 гарантування вкладів фізичних осіб - задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2018 року - скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: