АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2018 року м. Київ

Справа № 761/16286/17

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Савицького О.А. 14 листопада 2017 року у м. Києві о 12:07 год., дата складення повного тексту не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у розмірі 105000 (сто п'ять тисяч) доларів США, що були надані ОСОБА_3 у якості позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 17.01.2010 по 09.03.2012 позивач надав відповідачу позику на загальну суму 112200,00 доларів США, що підтверджується розписками за підписом останнього: 18.06.2010 на суму 40000,00 доларів США; 02.07.2010 на суму 16000,00 доларів США; 06.09.2010 на суму 5000,00 доларів США; 13.10.2010 на суму 34000,00 доларів США; 03.12.2010 на суму 10 000,00 доларів США. Позивач вказує, що при наданні відповідачу зазначених коштів очікувалось, що позика буде повернута позикодавцем на першу ж його вимогу. 25.04.2017 на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення суми позики, проте взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, грошові кошти не повернув.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14.11.2017 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - відмовлено.

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/1180/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.

Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та за неповного з'ясування обставини, що мають значення для справи. В апеляційній скарзі вказується на те, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Тобто за своєю правовою природою, факт надання ОСОБА_3 грошових коштів у загальній сумі 105000,00 дол. СІІІА, є безтерміновою позикою, що і підтверджується вказаними вище розписками. Тому висновок суду першої інстанції про те, що боргова розписка обов'язково повинна містити умови отримання позичальником в борг грошових коштів, представник позивача вважає невмотивованим, а висновок про неналежність як доказу цих розписок, які підтверджують наявність правовідносин позики - безпідставним. Враховуючи викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу ХIIIПрикінцевих та перехідних положень ЦПК України(в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому процесуальним законом порядку.

Судове засідання призначене на 16.01.2018 було відкладено для здійснення належного повідомлення учасників справи, а саме представника позивача та відповідача /а.с.с.52-54/.

Судове повідомлення про призначений судовий розгляд на 06.02.2018, згідно даних поштового відділення, отримано уповноваженою особою позивача, також отримала судове повідомлення уповноважена особа відповідача /а.с.59-61/. Судове повідомлення направлене на адресу представника позивача повернуто без вручення, однак 25.01.2018 він ознайомився з матеріалами справи /а.с.56-58,62/. Тобто всі учасники справи повідомлені про призначене судове засідання належним чином.

31.01.2018 до апеляційного суду представником позивача ОСОБА_4 подано клопотання про відкладення розгляду справи призначеного на 06.02.2018 у зв'язку з зайнятістю в розгляді справи Господарським судом м. Києва, на підтвердження чого надано копію ухвали про відкриття провадження /а.с.63-64/. Судом відхилено вказане клопотання, з огляду на те, що зайнятість представника в іншому засіданні призначеному вперше судом першої інстанції не може вважатися поважною причиною повторної неявки сторони позивача в суд апеляційної інстанції. До того ж з матеріалів справи вбачається наявність у позивача декількох представників, дані про припинення повноважень яких відсутні /а.с.24,30,43,67/.

Відповідач причини неявки суду не повідомив.

Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за відсутності сторін у справі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки як вбачається зі змісту наданих суду документів, останні не містять ані факту отримання відповідачем саме від позивача грошових коштів, ані зобов'язання відповідача їх повернути. Вказані розписки зводяться лише до того, що відповідач в певний день незрозуміло від кого, для іншої особи отримав вищенаведені грошові кошти, без визначення жодних обов'язків.

До того ж, не зважаючи на неодноразові роз'яснення прав та обов'язків представнику позивача судом, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій в порядку, визначеному ч. 4 ст. 10 ЦПК України, а також на необхідність залучення до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_5, представник позивача наполягав розглядати справу лише на підставі документів, наявних в матеріалах справи та у визначеному суб'єктному складі даної справи. Самостійно вирішити питання щодо участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_5 суд був позбавлений можливості, оскільки інших відомостей про вказану особу сторона позивача суду не надала.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Згідно з розпискою від 18.06.20210 ОСОБА_3, отримав 40000 (сорок тисяч) $ (доларів США) для ОСОБА_5 /а.с.5/.

В розписці від 02.07.2010 вказано, що ОСОБА_3, отримав 16000 (шістнадцять тисяч) доларів США для ОСОБА_5 /а.с.6/.

Розписка від 06.09.2010 складена англійською мовою про те, що ОСОБА_3 отримав 5000 (п'ять тисяч) доларів США для ОСОБА_5 /а.с.7/.

Згідно з текстом розписки від 13.10.2010 ОСОБА_3, отримав 34000 (тридцять чотири тисячі) доларів США для ОСОБА_5 /а.с.8/.

Розписка від 03.12.2010 складена англійською мовою її зміст свідчить про те, що ОСОБА_3 підтверджує отримання 10000 (десять тисяч) доларів США для ОСОБА_5 /а.с.7/.

За твердженням позивача вказані розписки видані на підтвердження укладеного між сторонами договору позики, без визначеного терміну, і відповідач на першу вимогу позивача грошові кошти не повернув. Відповідач в ході розгляду справи жодних пояснень з приводу спірних правовідносин суду не надав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В порядку ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

В силу положень ст. ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналогічні положення мали місце і в ст.ст. 10,11,60 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції).

Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов'язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов'язань саме перед ним, однак це мають бути саме документи боргового характеру.

Виходячи з вказаних норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, відсутність у розписках визначеного обов'язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) унеможливлює визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики. Тому доводи апеляційної скарги про те, що сама по собі розписка підтверджує наявність боргових зобов'язань, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними.

До того ж слід звернути увагу, що в тексті кожної з розписок міститься посилання на отримання грошових коштів для іншої особи, що свідчить про здійснення відповідачем дій на користь іншої особи, та, відповідно, про відсутність особистих зобов'язань відповідача перед позивачем, тобто відсутність правовідносин саме між позивачем та відповідачем.

А отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність доказів на підтвердження факту виникнення між сторонами у справі цивільно-правових відносин, що зумовлювало б настання правових наслідків зобов'язального характеру.

Колегія суддів вважає обґрунтованим і висновок суду першої інстанції щодо необхідності участі у справі особи, на користь якої відповідачем вчинялись дії, оскільки вказане створює перешкоди у встановленні дійсних обставин справи та характеру правовідносин, що виникли між цими учасниками.

Отже виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, змагальності і диспозитивності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем своїх вимог.

Посилання позивача на те, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені матеріали справи, що призвело до прийняття необґрунтованих висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, що в свою чергу є підставою для скасування рішення суду, не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

В порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, як заявлені позовні вимоги, так вимоги апеляційної скарги залишені без задоволення, підстав для відшкодування позивачеві понесених ним судових витрат не має.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.11.2017 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст судового рішення складений 08.02.2018