Постанова

Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 522/9376/17

провадження № 61-2797св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Кононенко Н. А., Сегеда С. М.,

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив в рахунок стягнення заборгованості за договором позики від 18 лютого 2013 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення, що розташоване на АДРЕСА_1 загальною площею 245,2 кв. м, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних частках кожному, шляхом визнання за ним (ОСОБА_4.) права власності на зазначене нежитлове приміщення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 18 лютого 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг 1 234 100 грн, що еквівалентно 150 500 дол. США, та зобов'язався їх повернути до 18 лютого 2014 року. Повернення коштів сторони узгодили відповідно до графіка.

На забезпечення виконання умов договору позики 18 лютого 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 передали в іпотеку ОСОБА_8 належні їм на праві спільної часткової власності нежитлове приміщення загальною площею 245,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

27 липня 2016 року ОСОБА_8 відступила на його (ОСОБА_4 користь право вимоги за іпотечним договором від 18 лютого 2013 року.

Посилаючись на те, що боржник порушив виконання зобов'язань за договором позики, унаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої станом на 25 листопада 2016 року становить 21 337 472,56 грн, ОСОБА_4 просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на нього.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 04 липня 2017 року у складі судді Шенцевої О. П. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

В рахунок стягнення заборгованості з ОСОБА_5 за договором позики, у розмірі 21 337 472,56 грн, з яких: 101 209 дол. США, що еквівалентно 2 589 735,89 грн - основна заборгованість, 4 491 240,60 грн -- 100 % річних від простроченої суми, 14 256 496,07 грн - пеня у розмірі 1,5 % за кожен день прострочення, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 245,2 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у рівних частках кожному, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на зазначене нежитлове приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що сторони передбачили можливість задоволення позикодавцем своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, суд першої інстанції вважав за можливе захистити право у такий спосіб.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Апеляційний суд виходив із того, що умовами іпотечного договору не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, унаслідок чого відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема, статті 599 ЦК України, статей 3, 33, 37 Закону України «Про іпотеку», та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків при ухваленні рішення.

Зокрема, зазначав, що сторони за договором іпотеки від 18 лютого 2013 року передбачили можливість задоволення позикодавцем своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, що не суперечить законодавству України.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 18 лютого 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ЧужовськоюН. Ю., відповідно до умов якого ОСОБА_5 було надано позику у розмірі 1 234 100 грн, що в еквіваленті становить 150 500 дол. США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 18 лютого 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 передали в іпотеку нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 245,2 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належить їм у рівних частках кожному на праві спільної часткової власності.

Договором про внесення змін від 03 березня 2014 року до договору позики, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, було продовжено термін повернення грошових коштів до 03 березня 2015 року включно та встановлено новий графік погашення заборгованості за договором позики.

03 березня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору від 18 лютого 2013 року, за яким продовжено термін повернення грошових коштів в повному обсязі до 03 березня 2015 року включно, визначено розмір основного зобов'язання в еквіваленті 150 500 доларів США, встановлено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, доповнено іпотечний договір пунктом 6.9.

27 липня 2016 року ОСОБА_8 уклала з ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги, за яким останній набув право вимоги за договором позики та іпотечним договором від 18 лютого 2013 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4, керуючись Законом України «Про іпотеку», просив у рахунок погашення заборгованості за договором позики звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на нього.

Встановлено, що у пункті 6.7 договору іпотеки від 18 лютого 2013 року сторони передбачили задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві, що відповідно до статей 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Такого не передбачає й Закон України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Отже, спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем у рахунок погашення заборгованості по забезпеченому нею договору не передбачено ні положеннями вищевказаного Закону, ні самим договором іпотеки, що укладений між сторонами.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що умовами іпотечного договору не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем, унаслідок чого відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб.

Доводи касаційної скарги про те, що положеннями законодавства не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем, у тому числі на підставі рішення суду, колегія суддів відхиляє, оскільки нормами статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат