ПОСТАНОВА

Іменем України

26.06.2018 року м. Кропивницький

Справа № 398/3298/17

Провадження № 22-ц/781/622/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Карпенка О.Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Мурашка С.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Шарівська сільська рада Олександрійського району Кіровоградської області,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, від імені якої дії представник - ОСОБА_5, на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Орловський В.В.) від 11 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_4, від імені якої діє представник - ОСОБА_5, звернулася до суду із зазначеним позовом до Олександрійської районної державної адміністрації Кіровоградської області у якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 24700 грн., за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивувані тим, що у 1999 році позивач придбав зазначений в заяві будинок з надвірними будівлями у ОСОБА_6 за 10000 грн. Однак у зв'язку зі смертю продавця, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 року, не зміг посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально. У 1999 році позивач вселився в цей будинок та з того часу постійно проживає у ньому, впродовж тривалого часу сплачує за отримані комунальні послуги за цією адресою. Як на правову підставі своїх вимог, позивач посилався на норми ст. 344 ЦК України.

У ході судового розгляду, за заявою ОСОБА_5 від 22 листопада 2017 року, суд замінив первісного відповідач - Олександрійську районну державну адміністрацію Кіровоградської області на належного відповідача - Шарівську сільську раду Олександрійського району Кіровоградської області (а.с.43).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване тим, що для застосування набувальної давності позивач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. Враховуючи, що позивач посилається, як на підставу набуття ним права на будинок, на договір купівлі-продажу, то відсутні підстави для визнання за ним права власності за набувальною давністю.

Короткий зміст вимог і доподів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій представником позивача, міститься клопотання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають у твердженні про незаконність рішення суду, постановленого з порушенням норм матеріального і процесуального права. Стверджується, що суд мав підстави для задоволення позову, зважаючи на безперервність володіння позивачем спірним майном з 1999 року. Крім того, суд не врахував, що відповідач підтвердив факт проживання позивача у вказаному будинку протягом останніх 18 років та визнав позов. За таких обставин, на думку позивача, суд мав задовольнити позов.

Позиція інших учасників справи

Відповідач не скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Встановлені судом першої інстанції обставини, які не оспорюються.

Позивач проживає з 1999 року і до часу пред'явлення позову за адресою: АДРЕСА_1

З 21 червня 2016 року місце проживання позивача зареєстровано за адресою цією ж адресою.

У Спадкового реєстру інформація про спадкову справу та видані на її підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відсутня. Також згідно алфавітної книги спадкових справ, спадкова справа після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 в Олександрійській районній державній нотаріальній конторі відсутня.

Джерела матеріального права й акти їх застосування

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, зокрема якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної дівності.

Пунктом 11 вказаної постанови Пленуму судам роз'яснено, що право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйної речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Оцінка суду аргументів позивача і висновків суду першої інстанцій

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильність висновків суду, їх невідповідність обставинам, які мають значення для справи. Зокрема, позивач вказує доведеність наданими ним доказами факту безперервного володіння спірним нерухомим майном.

Аналіз зміст ч. 1 ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що вимоги про визнання за позивачем права власності на річ (майно) за набувальною давністю можливий за умови доведеності належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами сукупності всіх трьох елементів: добросовісності заволодіння чужим майном, відкритості володіння ним та безперервності володіння протягом встановленого Кодексом строку.

Відсутність (недоведеність) одного із названих елементів виключає визнання права власності за набувальною давністю.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно може бути об'єктом набувальної давності;

- майно належить іншій особі або є безхозним;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України) згідно якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних правта обов'язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків прямо встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею поцесуальних дій.

Доказуваня не може грунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а суд, за загальним правилом, не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи.

Позивач мав надати суду докази на підтвердження того, хто являється власником житлового будинку, 1960 року забудови, право власності на який він просить визнати за собою. Позивач стверджував, що власником спірного майна являлася ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Проте доказів на підтвердження цих обставин позивач не наддав ні під час звернення до суд з позовом, ні протягом строку розгляду справи в суді.

Крім того, позивач посилався на те, що спірне майно він придбав у ОСОБА_6 відплатно за 10000 грн. Однак допустимих і достовіних доказів (письмового договору, розписки, інших письмових доказів) на підтвердження цих обтавин позивач також не наддав.

Довідка Шарівської сільської ради від 12 вересня 2017 року № 736 (а.с. 7), згідно якої ОСОБА_4 проживає з 1999 року за адресою: АДРЕСА_1 та є власником будинку, який вона купила у ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, не являється належним та достовірним доказом цих обтавин так, як у ній не вказано з яких джерел ці обставини відомі сільській раді, особливо враховуюи, що станом на 1999, 2000 року сільска рада не являлася органом, який уповноважений посвідчувати договори купівлі-продажу житла.

Інші докази на підтвердження цих обставин у справі відсутні.

Враховуючи, що позивач не надав доказів обставин заволодіння ним спірним майном, суд був позбавлений можливості встановити ці обставини та зробити висновок про добросовісність заволодіння позивачем майном.

Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦКпрезумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (частини 1, 3 ст. 388 ЦК), тоді як ст. 344 ЦК вказує на правомірні дії добросовісного заволодіння чужим майном.

Як зазначалося судом, недоведеність позивачем однієї з обставник, передбачених чю 1 ст. 344 ЦК України, унеможливлює задоволення позову про визнання права на майно набувальною давністю.

Сам по собі сплив строку давності володіння чужим майном, на який вказує позивач в апеляційній скарзі, не є достатньою підставою для набуття ним права власності за набувальною давністю.

За недоведеності обставин заволодіння позивачем майном, суд не мав підстав давати правову оцінку договору купівлі-продажу, укладеного з порушенням встановлених ст. 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) вимог щодо його нотаріального посвідчення.

Однак це спростовує правильність висновку суду про недоведеність позову та відсутність підстав для його задоволення.

Визнання позову відповідачем (а.с. 47) у даній справі не може бути підставою для ухвалення рішення про задоволення позову так, як для цього відсутні законні підстави.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦПК України, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргумент апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Щодо судових витрат

У зв'язку з тим, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4, від імені якої дії представник - ОСОБА_5 без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 січня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду з підстав передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2018 року

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: А.М. Головань

С.І. Мурашко