Справа № 481/1568/17
Провадж.№ 2/481/45/2018
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

заочне

22.03.2018 року Новобузький районний суд Миколаївської області

у складі: головуючої - судді Уманської О.В.

за участю секретаря Кузьміної Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новий Буг, Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та застосування реституції,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та застосування реституції.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що 03.08.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 3215, предметом якого є надання особі предмета лізингу - автомобіля марки/моделі ЗАЗ Sens на суму 6815,93 дол. США, що еквівалентно 177555,00 гривень. З метою отримання вказаного автомобіля, ним було перераховано на користь відповідача 17755,00 гривень. Даний договір фінансового лізингу № 3215 від 03.08.2017 року нотаріально не посвідчувався, а відтак, у відповідності до ст.ст. 220, 236 ЦК України, є нікчемним з моменту його вчинення. Також вважає, що, оспорюваний договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки проведення розрахунків за своїми зобовязаннями по кредитному договору в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією, на здійснення якої потрібна відповідна ліцензія Національного банку України, а здійснення операції без одержання такої індивідуальної ліцензії, є порушенням. Вважає, що спірний договір був укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору, дії відповідача є забороненими. При умові належного розяснення йому усіх умов та наслідків даного договору, він не погодився б на його укладення. Також, вважає, що оспорюваний договір є несправедливим, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Крім того, як вбачається з договору, автомобіль марки/моделі ЗАЗ Sens на суму 6815,93 дол. США, що еквівалентно 177555,00 гривень, не може вважатися предметом договору лізингу, так як дана річ не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано який саме транспортний засіб, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо, що є порушенням ч. 1 ст. 807 ЦК України. Згідно договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектації, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищезазначені зобовязання відповідає продавець. Проте, у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару. Також, під час укладення договору, сторонами не було досягнуто згоди відносно особи продавця, отже вибір продавця предмету лізингу має здійснювати відповідач, що суперечить ст. 808 ЦК України, і, водночас, це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такий пункт договору є несправедливим. Також, передбачені п. 9.1 вказаного договору зобовязання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та п. 9.2, 9.3 сплатити авансовий платіж; п. 12.2. даного договору про не повернення комісії, у випадках розірвання договору, лізингоодержувачу виходять за межі, передбачені законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними. Все вище викладене, на думку позивача, дає підстави стверджувати, що оспорюваний правочин не відповідає чинному законодавству України, його внутрішній волі та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, вчинений з введенням його в оману щодо істотних умов та дає законні підстави для визнання договору недійсним. Враховуючи викладене, просив: визнати недійсним з моменту вчинення договір фінансового лізингу № 3215 від 03.08.2017 року, укладений між ним та ТОВ «Єврокар Україна»; стягнути з ТОВ «Єврокар Україна» на його користь кошти у сумі 17755,00 гривень, як незаконно отримані за наслідками укладення договору фінансового лізингу № 3215 від 03.08.2017 року.

Позивач та його представник у судове засідання не зявились, представником позивача надана заява про розгляд справи без його участі, в заяві він вказав, що позовні вимог підтримує, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи.

Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, хоча про день, час та місце слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать повідомлення про отримання судових повісток. Листа про розгляд справи у його відсутність чи відзиву (заперечення) на позовні вимоги до суду не надходило.

З огляду на вище викладене, зі згоди позивача, керуючись положеннями ст. 281 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Оскільки в судове засідання сторони не зявились, суд відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу.

Суд, повно та всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засідання, вважає наступне.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 03.08.2017 року між ОСОБА_1 (лізингоодержувач) та ТОВ «Єврокар Україна» (лізингодавець) було укладено договір фінансового лізингу № 3215, згідно п. 1.3 якого лізингодавець взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства (а.с.12-19).

Предметом фінансового лізингу, згідно п. 1.1. договору, є транспортний засіб марки/моделі ЗАЗ Sens, комплектація/модифікація Standart +, обєм двигуна 1300 бензин, тип КПП 5 механіка, 2 wol привід

Вартість предмета лізингу, згідно п. 8.2 договору складає 6815,93 доларів США з урахуванням ПДВ, що на дату укладення договору склало 177555,00 гривень з ПДВ.

Як вбачається з оригіналу договору фінансового лізингу № 3215 від 03.08.2017 року, доданого до справи та дослідженого у судовому засіданні, нотаріально посвідчений він не був.

Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України, договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.2 цієї статті, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом.

Частиною 1 ст. 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 1 ст. 220 ЦПК визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року.

Водночас, згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 7 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст.18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Пунктом 1.7 вказаного договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст. 9 даного договору.

З квитанції № ПН1351 від 03.08.2017 року ПАТ «БТБ ОСОБА_2» (а.с. 20) вбачається, що позивач сплатив на користь ТОВ «Єврокар Україна» 17755,50 грн. по договору фінансового лізингу № 3215 від 03.08.2017 року.

В подальшому, уважно дослідивши умови договору, прийшов до висновку, що його ошукано, так як представником відповідача йому не було роз'яснено призначення платежу в сумі 17680,00 гривень, який, як виявилось потім, є комісією з організації договору, а не авансовий платіж.

Як вбачається з оспорюваного договору лізингу, в ньому відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, не зазначено куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Крім того, у ст. 12 оспорюваного договору встановлено односторонню відповідальність лізингоодержувача за порушення зобовязання, що є обмеженням принципів свободи договору, розумності, справедливості та добросовісності і є несправедливими умовами договору, відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зобовязання лізингоодержувача, передбачені пунктами 9.1, 1.7, 4.1 вказаного договору фінансового лізингу, сплатити комісію за організацію договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату, та передбачене п. 9.7 зобовязання сплатити комісію за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому дані положення оспорюваного договору є несправедливими.

Також, як пояснив у судовому засіданні позивач, відповідач жодних дій на виконання умов договору, після внесення вище зазначеного платежу, не вчинив.

Крім того, як зазначалося вище, судом встановлено, що договір № 3215 від 03.08.2017 року, укладений між ТОВ «Єврокар Україна» та ОСОБА_1, нотаріально посвідчений не був, хоча, за його умовами, у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб, що також суперечить вимогам ст. 799 ЦК України, а отже вказаний правочин є нікчемним.

Окрім того, в судовому засіданні не здобуто жодних доказів, які б підтверджували наявність у відповідача індивідуальної ліцензії, виданої Національним банком України для здійснення фінансової діяльності.

Оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу є нікчемним, то він не породжує ніяких правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тому, враховуючи викладене, слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути на користь позивача сплачені ним відповідачу на виконання вказаного договору грошові кошти в сумі 17755,50 гривень.

Крім того, під час подачі позовної заяви відповідач був звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів". Оскільки, суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265, 280, 281, 282, 283 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та застосування реституції задовольнити.

Договір фінансового лізингу №3215, укладений 03.08.2017 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», визнати недійним.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», , розрахунковий рахунок 9 в АТ «ОСОБА_2 Аваль», МФО 380805, юридична адреса: вулиця Бориспільська, буд. 9, корпус 57, офіс 57/1, м. Київ, 02099, на користь ОСОБА_1 авансовий платіж у сумі 17555 (сімнадцять тисяч пятисот пятдесяти пяти) гривень 50 копійок.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», , розрахунковий рахунок 9 в АТ «ОСОБА_2 Аваль», МФО 380805, юридична адреса: вулиця Бориспільська, буд. 9, корпус 57, офіс 57/1, м. Київ, 02099, на користь держави судові витрати в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Згідно з положеннями ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте Новобузьким районним судом Миколаївської області за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 1Перехідних положень ЦПК Українив редакції від 03 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя