Справа №490/725/15-ц 03.07.2018
Провадження №22-ц/784/1008/18
Провадження № 22ц/784/1008/18 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

03 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю:

- заявника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва постановлену 04 травня 2018 року о 10.33 год. суддею цього ж суду Гуденко О.А., у справі № 490/725/15-ц, за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із скаргою на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Центральний ВДВС).

Заявниця зазначала, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2015 року стягнуто з неї на користь публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» 264 600 грн. 02 коп. заборгованості за кредитним договором.

26 квітня 2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист.

20 березня 2017 року державним виконавцем Центрального ВДВС винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника. Заявниця вважає звернення стягнення на заробітну плату неправомірним, оскільки стягувач пропустив строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, який на час ухвалення судом заочного рішення по даній справі становив 1 рік.

В подальшому заявниця неодноразово уточнювала вимоги скарги та посилалася на те, що постанова державного виконавця Центрального ВДВС про відкриття виконавчого провадження від 09 вересня 2016 року теж є незаконною оскільки винесена державним виконавцем після спливу строку пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Про те, що виконавче провадження було відкрито з порушенням строків їй стало відомо 18 лютого 2018 року через автоматизовану систему виконавчих проваджень.

Посилаючись на наведене, заявниця остаточно просила суд поновити строк на оскарження постанови державного виконавця Центрального ВДВС про відкриття виконавчого провадження від 09 вересня 2016 року; визнати дії державного виконавця Центрального ВДВС щодо прийняття 08 вересня 2016 року постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови від 20 березня 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату боржника незаконними та скасувати вказані постанови.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2018 року в задоволенні вимог скарги ОСОБА_2 про визнання протиправними дій державного виконавця Центрального ВДВС щодо прийняття постанови від 20 березня 2017 року про звернення стягнення на заробітну плату боржника відмовлено.

Вимоги скарги ОСОБА_2 про визнання протиправними дій державного виконавця Центрального ВДВС щодо прийняття постанови від 08 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження №52149761 залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції посилаючись на неправильне встановлені судом фактичні обставини справи, невірне застосування норм матеріального та процесуального права.

Зокрема стверджувала, що суд не прийняв до уваги ту обставину, що про існування постанови про відкриття виконавчого провадження їй не було відомо, оскільки вона не є фахівцем в галузі права і не знала, що спочатку виноситься постанова про відкриття виконавчого провадження, а потім постанова про звернення стягнення на заробітну плату боржника.

Крім того, судом не прийнято до уваги доводи боржника про те, що строк пред'явлення виконавчого листа до виконання був пропущений стягувачем.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2015 року з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» стягнуто 264 600 грн. 02 коп. заборгованості за кредитним договором.

26 квітня 2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 490/725/15-ц.

08 вересня 2016 року державним виконавцем Центрального ВДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вказаного судового рішення.

Звертаючись до суду із уточненою скаргою 24 квітня 2018 року, ОСОБА_2 просила суд скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 08 вересня 2016 року, посилаючись на те, що вказану постанову вона не отримувала, а дізналася про її наявність через автоматизовану систему виконавчого провадження 18 лютого 2018 року.

Відповідно до ст. 385 ЦПК України (чинної на час звернення в суд із скаргою) скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Аналогічні положення закону містяться й у ст. 449 ЦПК України, який чинний на даний час.

Виходячи з вказаного, перебіг десятиденного строку для подачі скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця розпочинається з дня, коли учасник виконавчого провадження отримав постанову або після того, як він дізнався, або міг дізнатися про порушення своїх прав.

Вказаний строк є процесуальними, він може бути поновлений за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини другої статті 72 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій. При цьому судом також має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.

У матеріалах справи міститься скарга ОСОБА_2 від 30 березня 2017 року, в якій вона оскаржує дії державного виконавця та просить скасувати постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника.

Отже, принаймні з березня 2017 року заявнику було достовірно відомо про наявність відносно неї виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з неї на користь Банку заборгованості за кредитним договором. Саме з цього часу заявниця мала можливість поцікавитись про виконання судового рішення, ознайомитись із матеріалами виконавчого провадження, з яких і могла б дізнатися про виконавчі дії, отримати постанову про відкриття виконавчого провадження та її оскаржити, однак таким правом не скористалася.

До того ж, сама заявниця в своїй скарзі на постанову державного виконавця зазначає, що про прийняття 08 вересня 2016 року державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження їй стало відомо 18 лютого 2018 року. Проте, якщо і брати до уваги те, що про наявність постанови державного виконавця ОСОБА_2. стало відомо 18 лютого 2018 року, то з цього часу заявниця теж пропустила десятиденний термін її оскарження, так як оскаржила цю постанову лише 24 квітня 2018 року, подавши уточнену скаргу.

Крім того, постанова про відкриття виконавчого провадження від 08 вересня 2016 року знаходиться і в даній цивільній справі, з матеріалами якої представник заявника був ознайомлений під час підготовки апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 червня 2017 року про залишення її заяви без розгляду у зв'язку з повторною неявкою заявника.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що ОСОБА_2 пропустила строк звернення до суду зі скаргою на постанову про відкриття виконавчого провадження від 08 вересня 2016 року без поважних причин, доказів поважності причини пропущення строку не надала, а тому відсутні підстави для його поновлення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вона не є фахівцем в галузі права, тому не знала, що спочатку виноситься постанова про відкриття виконавчого провадження, а вже потім постанова про звернення стягнення на заробітну плату боржника, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки юридична необізнаність не є поважною причиною пропуску строку звернення зі скаргою на дії державного виконавця щодо оскарження винесеної ним постанови про відкриття виконавчого провадження.

Що стосується постанови Центрального ВДВС від 20 березня 2017 року про звернення стягнення на доходи боржника, то звертаючись до суду із скаргою, ОСОБА_2 зазначала, що вона винесена державним виконавцем незаконно, оскільки стягувач пропустив строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, який на час ухвалення судом заочного рішення по даній справі становив 1 рік.

За змістом положень частин першої, другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, що діяла на момент ухвалення заочного рішення суду, строк пред'явлення виконавчого документу до виконання становив 1 рік.

Як зазначалося вище, заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 серпня 2015 року набрало законної сили 17 серпня 2015 року.

Тобто, в даному випадку строк пред'явлення виконавчого листа до виконання встановлювався до 17 серпня 2016 року.

Як видно з відтиску печатки на поштовому конверті, вказаний виконавчий лист із заявою про відкриття виконавчого провадження банк направив до Центрального ВДВС 21 липня 2016 року, тобто в межах строку визначеного статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, не можна вважати, що виконавчий документ з примусового виконання зазначеного cудового рішення був пред'явлений до виконання стягувачем з пропуском строку, а відтак обставини які б свідчили про неправомірність дій з боку державного виконавця при винесенні постанови про звернення стягнення на заробітну плату боржника відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що виконавчий документ був пред'явлений до виконання поза межами строків, установлених статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження», є помилковими, з огляду на те, що перебіг цього строку заявниця пов'язує не з часу пред'явлення виконавчого документа стягувачем до виконання (21 липня 2016 року), а з часу винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження ( 08 вересня 2016 року).

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 травня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 04.07.2018 р.