АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1263/2018 Головуючий у 1-й інстанції Українець В.В.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
01 лютого 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах :
головуючого судді Чобіток А.О.
суддів - Немировської О.В., Соколової В.В.
при секретарі - Казанник М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 вересня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,-
в с т а н о в и в:
У квітні 2017 року позивач пред`явила вказаний позов до відповідача та зазначала,що у 2014 році в зв`язку з початком збройної військової агресії Російської Федерації, яка полягала в окупації Автономної Республіки Крим та початком військових дій на сході України, її син, старшина ОСОБА_2 був призваний на військову службу у військову частину - польова пошта НОМЕР_1 , де проходив військову службу на посаді заступника командира розвідувальної групи спеціального призначення 1 загону спеціального призначення.
Під час проходження військової служби з метою виконання бойового завдання її син, старшина ОСОБА_2 , був направлений в службове відрядження, де перебував в період з 11 квітня 2014 року по 29 липня 2014 року та брав участь в Антитерористичній операції.
29 липня 2014 року внаслідок бойових дій її син загинув.
Згідно з витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця Міністерства оборони України її син одержав ушкодження від вогнепальної зброї, а саме травму (забій головного мозку. Множинні переломи черепу та кісток обличчя). Смерть сина була визнана такою, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Трагічна та передчасна смерть її сина завдала їй значної психологічної травми, призвела до психічного зриву, оскільки після трагічної загибелі сина вона залишилась лише зі своєю невісткою та шестирічним онуком. Вона постійно знаходиться в пригніченому психологічному стані. Через важкий психологічний стан вона почала відчувати значне погіршення стану свого здоров`я, загострилися всі хронічні захворювання, такі як гіпертонія, почастішали напади головного болю та підвищеного тиску. Оскільки смерть її сина була пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, тому обов`язок по відшкодуванню завданої їй моральної шкоди лягає на Міністерство оборони України.
Просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 3000000 гривень .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційні скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що суд постановив необґрунтоване рішення, всупереч нормам матеріального та процесуального права з неповним з`ясуванням обставин. На її думку суд першої інстанції, пославшись на ст..17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» і прийшовши до висновку про відсутність підстав для відповідальності Міністерства оборони України за причинену їй моральну шкоду внаслідок загибелі сина при виконанні обов`язків військової служби, безпідставно не застосував інші норми матеріального права .Так ст..170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом, а за ст.3 3акону України «Про Збройні Сили України» саме Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління,у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Отже обов`язок держави відшкодувати завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Вказує, що нею доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями Міністерства оборони України та загибеллю її сина, внаслідок чого вона зазнає моральних страждань.
Вислухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, Апеляційний суд міста Києва , який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у складі колегії суддів вважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що старшина ОСОБА_2 , заступник командира розвідувальної групи спеціального призначення 1 загону спеціального призначення, загинув 29 липня 2014 року в результаті ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї (а.с. 8).
Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 740 від 05 серпня 2014 року травми отримані 29 липня 2014 року внаслідок вогнепального поранення (а.с. 12-13).
У витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (протокол № 2560 від 05 вересня 2014 року) травма ОСОБА_2 : «Забій головного мозку. Множинні переломи черепу та кісток обличчя», та причина смерті, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 14).
Відмовляючи в задоволенні позову позивача про стягнення з Міністерства оборони України коштів у відшкодування моральної шкоди,спричинення якої позивач пов`язувала з загибеллю сина ОСОБА_2 у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби,суд першої інстанції виходив з того,що позивач вказала підстави та посилалась на обставини в обґрунтування своїх вимог, які не є підставою для їх задоволення, оскільки не передбачені законом,що регулюють правовідносини,які виникли між сторонами,пославшись при цьому на ст. 17 Закону України « Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,яка передбачає відшкодування заподіяної моральної шкоди лише війскослужбовцям.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не вбачає підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Встановлено, що травми, від яких помер військовослужбовець ОСОБА_2 , отримані останнім під час проходження військової служби в зоні проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку,тобто даний Закон є спеціальним і вказана норма носить імперативний характер,встановлюючи відшкодування заподіяної моральної шкоди військовослужбовцям.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Частиною 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Пред`явивши даний позов до Міністерства оборони України, позивач посилалась також на ст. ст. 23, 1167, 1168 ЦК, вказуючи на причинно-наслідковий зв`язок між діями Міністерства оборони України та загибеллю сина, не конкретизувавши дії відповідача та не надавши докази на їх наявність, що призвели до спричинення їй моральної шкоди.
У витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (протокол № 2560 від 05 вересня 2014 року) травма ОСОБА_2 : «Забій головного мозку. Множинні переломи черепу та кісток обличчя», та причина смерті, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, а не через протиправні дії відповідача.
Отже, відповідно до ч. 1 ст. 23 та ч. 1 ст. 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування моральної шкоди, потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; моральної шкоди (фізичні та душевні страждання, приниження честі і гідності фізичної особи); причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та моральною шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України, яка була чинна на час ухвалення рішення, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог стосовно спричинення моральної шкоди позивачу внаслідок неправомірних дій відповідача.
Позивач в апеляційній скарзі посилається на норми КЗпП, які регулюють трудові правовідносини між працівником та роботодавцем,а також порядок відшкодування моральної шкоди,спричиненої під час виконання трудових обов`язків.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено,що ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах з відповідачем, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу,передбачені ст.ст.153,173 КЗпП України.
На думку суду апеляційної інстанції, є недоречним посилання в апеляційній скарзі на постанову ВСУ від 21.10.14 р. по справі №3-86гс14,оскільки предметом розгляду в даній справі є відшкодування матеріальної шкоди, завданої у зв`язку з вибухами на військових складах у Новобогданівці і яке пов`язувалося з вироком щодо осіб,які визнані винними у вибухах.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.
Керуючись ст.ст.367, 374, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Судді: