Справа № 466/245/16 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/6646/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Копняк С.М., Савуляка Р.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10, з участю третіх осіб: Шевченківського РВ ГУ ДМС України у Львівській області, органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації,-

встановила:

У січні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_8, яка діє в свої інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10, з участю третіх осіб: Шевченківського РВ ГУ ДМС України у Львівській області, органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації.

Вимоги обґрунтовані тим, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 26 листопада 2010 року укладено договір найму житлового приміщення із ОСОБА_8, за умовами якого остання разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримала право тимчасово, протягом шести місяців проживати та користуватися належною їм квартирою. Ще до укладення даного договору відповідач попросила надати їй згоду зареєструватися тимчасово разом із неповнолітніми дітьми за цією адресою в якості наймачів терміном на шість місяців з метою врегулювати питання реєстрації її разом із дітьми за адресою: АДРЕСА_2, де вона на даний час проживає. За їх згоди 26 листопада 2010 року відповідачів зареєстровано у квартирі терміном на шість місяців. В подальшому такий не продовжувався, а тому припинив свою дію 26 травня 2011 року.

У спірній квартирі відповідач та її неповнолітні діти не проживали жодного дня, були лише зареєстровані. З огляду на вищевикладене, відповідач разом із неповнолітніми дітьми втратила будь-яке право на користування спірним житловим приміщенням зі спливом шести місяців з часу укладення договору найму, а саме 26 травня 2011 року. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється. Позивачі просять визнати ОСОБА_8, такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 разом із неповнолітніми членами сім'ї - ОСОБА_10 та ОСОБА_9, із зняттям таких з реєстрації Шевченківським РВ ГУ ДМС України у Львівській області за цією адресою.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2., ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7 задоволено. Визнано ОСОБА_4 разом із малолітніми ОСОБА_10, ОСОБА_9 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 Знято ОСОБА_4 разом із малолітніми ОСОБА_10, ОСОБА_9 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 10 серпня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року оскаржила ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_9 таОСОБА_10, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм законодавства.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_8 зазначає, що квартиру АДРЕСА_1 отримували її батьки ще у 1988 році. З цього часу вона постійно проживала і була зареєстрована за цією адресою, ходила до школи № 91, користувалась послугами місцевої поліклініки, де збереглись її амбулаторні карточки.

Протягом навчання у ЛНУ ім І. Франка (1997-2002 роки) також проживала та була зареєстрована за спірною адресою.

Після одруження та народження сина ОСОБА_12 у 2005 році, останній теж проживав у квартирі АДРЕСА_1.

Через конфліктні ситуації та неприязні відносини з її чоловіком, чинення перешкод в користуванні помешканням, з приводу чого зверталась в правоохоронні органи, деякий період часу разом з чоловіком та дитиною проживала на АДРЕСА_3 у квартирі свекра та знялась з реєстрації за спірною адресою. У 2010 року позивачі, скориставшись зняттям її з реєстрації, приватизували батьківську хату на чотирьох осіб.

Покликається на те, що іншого житла вона та її малолітні діти не мають, тимчасово поживши у свекра, з листопада 2010 року знову стала постійно проживати і зареєструвалась з дітьми у квартирі АДРЕСА_1, однак дані факти залишені поза увагою місцевого суду.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Судові витрати покласти на позивачів.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили, просять рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_13, представники третіх осіб Шевченківського РВ ГУ ДМС України у Львівській області, органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм судових повісток (а.с. 188, 192, 193), в судове засідання апеляційної інстанції повторно не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1, належить позивачам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 12 серпня 2010 року (а.с. 12).

Зі змісту довідки Львівського комунального підприємства «Варшавське-407» від 10 серпня 2016 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9 у спірній квартирі зареєстровані з 26 листопада 2010 року до 26 травня 2011 року, як наймачі. При реєстрації між власниками (співвласниками) та наймачами було складено договір найму в 4-х екземплярах. Станом на 10 серпня 2016 року за терміном давності (більше 3-х років) всі договори найму знищено (а.с. 102).

У довідці ЛКП «Варшавське № 407» від 12 лютого 2016 року № 659 зазначено, що ОСОБА_9 був зареєстрований у спірній квартирі з 17 листопада 2006 року до 11 червня 2010 року, ОСОБА_10 зареєстрований у даній квартирі з 11 грудня 2009 року до 11 червня 2010 року (а.с. 43).

Згідно актів ЛКП «Варшавське» від 18 червня 2015 року № 91 (а.с. 8), від 01 вересня 2015 року №135 (а.с. 9), від 09 листопада 2015 року № 192 (а.с. 10), ОСОБА_8 та її діти - ОСОБА_10 та ОСОБА_9 зареєстровані за адресою спірної квартири, проте фактично там не проживають.

Колегія суддів бере до уваги те, що відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9 в силу приписів ст. 64, ст. 156 ЖК УРСР не є членами сім»ї власників квартири ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, при цьому позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що в тратили право на користування спірною квартирою, заявлені у зв»язку із закінченням дії договору найму.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.

Разом з тим, вирішуючи спір та встановивши, що відповідачка з дітьми за час дії договору найму з 26 листопада 2010 року до 26 травня 2011 року не проживали жодного дня у спірній квартирі, були лише зареєстровані як наймачі, дія договору найму не пролонгувалася, відтак зі спливом шести місяців з часу укладення договору найму, а саме з 26 травня 2011 року відповідач разом із неповнолітніми дітьми втратила будь яке право на користування спірним житловим приміщенням.

В свою чергу, відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Враховуючи те, що колегія суддів прийшла висновку про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 відтак підлягають до задоволення і позовна вимога про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання у спірній квартирі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 31 січня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Копняк

Р.В. Савуляк