Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 658/3714/15-ц

провадження № 61-9845св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 28 квітня 2016 року у складі судді Терещенко О. Є. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 06 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Бездрабко В. О., Борка А. Л., Кузнєцової О. А.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 11 січня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 31 серпня 2015 року має заборгованість у розмірі 14 712,94 грн, яка складається із: 2 092,20 грн (заборгованість за кредитом); 8 763,93 грн (заборгованість по процентам); 2 680 грн (пенею та комісією); 500 грн (штраф фіксована частина); 676,81 грн (штраф процентна складова), яку банк просив стягнути на свою користь з відповідача та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 28 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що останнім днем виконання зобов'язань за кредитним договором є 31 грудня 2008 року, що є кінцевим строком дії картки, а матеріали справи не містять даних пролонгації сторонами договірних правовідносин та отримання відповідачем нової картки. Звернувшись до суду 05 жовтня 2015 року, позивач пропустив строк позовної давності, про що заявлено відповідачем.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 06 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у вересні 2008 року відповідач отримала нову картку до договору від 11 січня 2006 року, строк дії якої закінчився у вересні 2010 року, після цього відповідач не отримувала нової картки, кошти на погашення заборгованості не вносила, а тому висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності є обґрунтованим. Довідки ПАТ «КБ «ПриватБанк» щодо кількості виданих відповідачу кредитних карток містять інформацію протилежного змісту щодо кількості, дат видачі та термінів дії цих карток.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що картка відповідача декілька разів перевипускалась, після чого вона здійснювала погашення на перевипущені картки. Останній платіж по кредиту відповідач здійснила 09 листопада 2012 року. Строк позовної давності позивач не пропустив, оскільки він сплив 09 листопада 2015 року, а позивач звернувся до суду з позовом 03 жовтня 2015 року.

Відзив на касаційну скаргу відповідач не подав.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Суди установили, що 11 січня 2006 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 3 % за користування коштами в місяць із розрахунку 360 днів на рік та строком дії кредитного ліміту, що відповідає строку дії картки.

В результаті неналежного виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору станом на 31 серпня 2015 року вона має заборгованість у розмірі 14 712,94 грн, яка складається із: 2 092,20 грн (заборгованість за кредитом); 8 763,93 грн (заборгованість по процентам); 2 680 грн (пенею та комісією); 500 грн (штраф фіксована частина); 676,81 грн (штраф процентна складова).

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

Відмовляючи у задоволенні вимог банку, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено позовну давність, перебіг якої почався з у вересні 2010 року - зі спливом останнього дня дії картки, виданої відповідачу в 2008 році.

З наданих відповідачем виписок про зарахування коштів на погашення кредитної заборгованості вбачається, що ОСОБА_4 здійснила останні платежі 09 листопада 2012 року у розмірі 500 грн - погашення кредиту та 236,21 грн - погашення процентів (а.с. 6, зворот), тобто свідомо вчинила дії, направлені на погашення кредитної заборгованості, що свідчить про наявність підстав для переривання позовної давності, передбачених статтею 264 ЦК України.

Тому висновок суду про пропуску банком строку позовної давності є помилковим.

З огляду на викладене та з урахуванням наведених обставин і факту пред'явлення банком позову у жовтні 2015 року, тобто в межах позовної давності з часу здійснення відповідачем останнього платежу (листопад 2012 року), висновок суду про пропуск банком позовної давності суперечить положенням статті 256, частин першої та п'ятої статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України.

Посилання суду апеляційної інстанції про те, що банк має довести, що саме ОСОБА_4 або уповноважена нею особа частково сплачувала заборгованість за договором впродовж 2011-2012 років не ґрунтуються на вимогах статті 60 ЦПК України 2004 року, оскільки банк надав дані, що відповідач отримала картку, сплачувала кредитні платежі, а остання це не спростувала.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та неправильно застосував до них вищенаведені норми матеріального права. Суд не дослідив належним чином розрахунок заборгованості наданий банком, не з'ясував усіх обставин справи та не дав їм правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

В порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують ці доводи та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 06 жовтня 2016 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В. Черняк