Справа № 128/2125/17
Провадження № 22-ц/772/609/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 рокуСправа № 128/2125/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Берегового О.Ю.,

з участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року (головуючий суддя Саєнко О.Б.), ухвалене о 10:35 год. у приміщенні Вінницького районного суду Вінницької області, повне судове рішення складено 29 грудня 2017 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином,

встановив:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином. Посилається на те, що вироком Вінницького районного суду від 05 липня 2017 року ОСОБА_4 засуджений по ч. 2 ст. 125 КК України. Відповідача визнано винним та засуджено за те, що 26 липня 2016 року він заподіяв тілесні ушкодження позивачу та його неповнолітньому (на той час) синові. Внаслідок отримання травм позивач тривалий час (біля 21 дня) знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, із-за чого поніс значні матеріальні збитки, а також йому та його синові заподіяно значні моральні збитки, душевна травма через приниження гідності, як офіцера запасу. Наслідки від отриманих тілесних ушкоджень спричинених умисними діями відповідача, у позивача відчуваються і зараз - внаслідок ушкодження нижньої щелепи, він на протязі всього часу не має змоги нормально приймати їжу, його постійно болить голова, лікарі не виключають необхідність проведення нейрохірургічного втручання.

За підрахунками позивача заподіяні йому з вини відповідача матеріальні збитки складають суму 7 000 гривень, з яких 2 000 - витрати на лікування та 5 000 - витрати на правову допомогу адвоката у кримінальному проваджені .

Також позивач вважає, що діями відповідача йому завдано моральні збитки які він оцінює в 100 000 гривень, з яких 10 000 гривень - це моральні збитки, заподіяні синові.

Таким чином позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь 7000 гривень матеріальної та 100 000 гривень моральної шкоди.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди - 3 000 (три тисячі) гривень, а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням, позивач ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в повному об'ємі задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом з абсолютно з незрозумілих причин йому було відмовлено в компенсації матеріальних збитків в сумі 7000 грн., не враховано понесені ним витрати на лікування - придбання ліків, що підтверджується наданими ним до позову чеками та понесеними витратами на правову допомогу в сумі 5000 грн, сплачені згідно укладеної між ним та адвокатом угоди у кримінальній справі. Також вважає, що судом невиправдано зменшено суму компенсації за моральні збитки, заподіяні злочином до 3000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив рішення залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, пояснення позивача та його представника, відповідача, проаналізувавши докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, дійшов до висновку, що апеляційна задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.ст. 12, 76, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам повністю відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 05.07.2017 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт, строком на 150 год. Вироком встановлено, що 28.07.2016 року, близько 17 год. 00 хв., ОСОБА_4, знаходячись на території проїзної частини вулиці Молодіжної, поблизу перехрестя вулиць Молодіжної - Цукрозаводська в смт. Вороновиця, Вінницького району Вінницької області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_3 та ОСОБА_6, діючи умисно, розуміючи протиправність своїх дій та маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень, підійшов до ОСОБА_3 та наніс йому удар правою рукою в район обличчя та удар лівою ногою в район обличчя, після чого, діючи умисно, розуміючи протиправність своїх дій та маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень, підійшов до ОСОБА_6 та наніс йому три удари кулаками правої та лівої рук в район обличчя.

Згідно висновку експерта № 1177 від 29.07.2016 року, ОСОБА_3 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синця та саден на обличчі, забитої рани слизової ділянки нижньої губи, які належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я. Згідно висновку експерта № 1176 від 29.07.2016 року, ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження у вигляді забитої рани на верхній губі справа, саден в проекції правого ліктьового суглобу, які згідно висновку експерта належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я (а.с.31-32).

Згідно вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України , вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене, та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Із матеріалів справи вбачається, що саме неправомірними діями відповідача заподіяно шкоду позивачу, у зв'язку з чим висновки суду першої інстанції, що позивач має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди спричиненої з вини відповідача є правильними.

Згідно положень , викладених в ч. 1 ст. 81 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальної шкоди, зокрема понесених ним витрат на лікування в розмірі 2 000 гривень не підлягає задоволенню, оскільки з доданих позивачем до позову копій товарних чеків та чеків ( а.с. 3), не вбачається, що ці медичні препарати та медичні інструменти призначалися позивачу лікарем, у зв'язку з лікуванням отриманих позивачем 28.07.2016 року тілесних ушкоджень, завданих відповідачем. Тобто позивачем не надано суду належних письмових доказів про призначення йому курсу лікування, переліку призначених лікарем медичних препаратів, доказу про те, що саме позивач поніс витрат на купівлю таких ліків, медичних інструментів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині відмови позивачу у відшкодуванні вартості придбання зазначених лікарських засобів висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються колегією суддів.

Відповідно до вимог ч.1, п.1, ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати у цивільній справі складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Позивач заявив позовну вимогу про стягнення з відповідача на його користь матеріальні збитки в розмірі 5000 гривень у рахунок понесених витрат на оплату гонорару адвоката ОСОБА_5 згідно до доданої угоди № 17 від 25.09.2016 року.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно виходив з того, що дані витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 грн. не можна віднести до судових витрат, які підлягають розподілу згідно ст. 141 ЦПК України, оскільки вони не пов'язані з розглядом даної цивільної справи.

Правильний висновок місцевого суду і про те, що такі витрати також не можна віднести до завданої позивачу матеріальної шкоди, оскільки вони є процесуальними витратами потерпілого у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, а тому згідно ст. 118 КПК України встановлено інший порядок їх відшкодування.

Так, згідно вимог ст. 120 КПК України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законодавством.

Згідно ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Якщо суду апеляційної чи касаційної інстанції не приймаючи рішення про новий судовий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл процесуальних витрат.

Відповідно до ст. 126 КПК України, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Колегія суддів при цьому також звертає увагу і на те, що як вбачається з матеріалів справи на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем ОСОБА_3 не надано суду доказів (зокрема квитанції) оплати ним суми 5000 грн. згідно укладеної з адвокатом угоди №17 від 25.09.2016 р. (а.с.4) за виконання доручення (надання юридичної допомоги).

Разом з тим, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інших банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до положень, викладених в ч.2 ст. 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі.

Згідно до положень, викладених в ч.1 ст. 34 ст. ЦК України, повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Відповідно до положень, викладених в ч.1 ст.15 , ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов також вірного висновку і про те, що оскільки встановлено, що на час звернення позивача до суду з даним позовом його син вже є повнолітньою особою, він має повну цивільну дієздатність, а тому має право безпосередньо звернутися до суду з позовом до відповідача про відшкодування завданої йому шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, так як вони також є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам і вимогам закону.

З доводів апеляційної скарги та змісту судового рішення убачається, що дана скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно положень, викладених в ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п.3.3 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування відповідачем завданої позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції правильно та обґрунтовано виходив з того, що умисними діями ОСОБА_4 позивачу ОСОБА_3 завдані тілесні ушкодження, внаслідок чого він пережив фізичну біль, переніс стрес , чим був порушений його звичний засіб життя для відновлення якого він потребує значних зусиль, у нього порушились нормальні життєві зв'язки.

Разом з тим, місцевим судом також вірно звернута увага і на те, що посилання позивача ОСОБА_3 на те, що він моральні збитки оцінює в 100 000 гривень , з яких 10 000 гривень - це моральні збитки заподіяні синові, який на час вчинення злочину був неповнолітнім, а тому суд також правильно виходив з того, що позивачем заявлені позовні вимоги про відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди особисто йому в розмірі 90000 грн.

Таким чином, враховуючи характер та тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, місцевий суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування спричиненої останньому моральної шкоди у розмірі 3000 грн.

Враховуючи викладене, апеляційний суд переконаний, що викладені аргументи апеляційної скарги є безпідставними та не можуть слугувати правовими підставами для скасування судового рішення, оскільки місцевим судом під час розгляду справи всебічно і повно було досліджено та оцінено усі надані сторонами докази, з урахуванням вимог та заперечень сторін вірно і об'єктивно з'ясовано обставини справи, а тому будь-яких протиріч між висновками суду про права та взаємовідносини сторін і встановленими судом фактами не вбачається, судом в повному обсязі встановлено і досліджено предмет доказування у даній справі, виходячи з тих доказів, які надавалися стороною позивача та відповідача.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 5, 12,76,81, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ О.Ю. Береговий

Згідно з оригіналом: