Справа №476/812/17 28.03.2018
Провадження №22-ц/784/490/18
Справа №476/812/17
Провадження № 22ц/784/490/18 Головуючий у 1-й інстанції Чернякова Н.В.
Категорія 39 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Царюк Л.М.,

із секретарем: Тищенком Л.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року, ухваленого під головуванням-судді ОСОБА_6 в залі судових засідань с.м.т. Єланець Миколаївської області о 14год. 24хв., повний текст якого складено 6 лютого 2018 року, по справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4,

Єланецької селищної ради Миколаївської області

про визнання права власності у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, Єланецької селищної ради про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом, після смерті її матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1

Позивач зазначала, що її мати перебувала у шлюбі з ОСОБА_8

В період шлюбу у 1991 році на ім'я чоловіка матері було набуто у власність спірний житловий будинок.

Після смерті матері, відкрилася спадщина на ? частину будинку, яку прийняла вона як донька шляхом звернення із заявою до нотаріальної контори, та чоловік матері ОСОБА_8 за фактом постійного проживання зі спадкодавцем.

Разом з тим, вона не може оформити спадщину, після смерті матері у встановленому законом порядку шляхом отримання свідоцтва про право на спадок у нотаріальній конторі, так як у неї відсутній оригінал правовстановлюючого документу на спадкове майно, який не надає донька ОСОБА_8 - відповідач ОСОБА_4.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено, ухвалено про визнання за ОСОБА_2 права власності у порядку спадкування за законом після смерті спадкодавці ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на ? частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

На думку апелянта рішення суду є незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, так як позивачкою не доведено належним чином факт прийняття спадщини, після смерті її матері, а нотаріус, який прийняв таку заяву зареєстрував її з порушенням діючих нормативних актів.

Також судом не враховано те, що спірне майно не відноситься до спільного майна подружжя, так як оформлено на ім'я батька відповідача, який своє право власності не зареєстрував у відповідному реєстрі.

Окрім цього, на підставі раніше ухваленого судом рішення за позовом ОСОБА_2, їй відмовлено у встановленні за померлим подружжям часток у праві власності на будинок, а мати позивача за життя з позовом про визнання за нею права власності на будинок не зверталася.

Не звернута увага суду і на те, що позивачкою пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом.

Тому судом дана невірна оцінка наданим апелянтом доказам, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.

На подану апеляційну скаргу представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надано відзив, в якому доводи скарги вони вважають безпідставними, а рішення суду таким, що відповідає встановленим обставинам справи, і ухваленим у відповідності до норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 місцевий суд вважав, що позивач належним чином прийняла спадщину за законом, звернувшись із відповідною заявою до держнотконтори у межах встановленого строку, а тому є усі підстави для визнання за нею права власності у порядку спадкування на частку в майні, що залишилася, після смерті спадкодавиці ОСОБА_7, оскільки вищезазначене майно набуто подружжям ОСОБА_8 у відповідності до закону та в період шлюбу, а оригінал правовстановлюючого документу спадкоємиця отримати і надати нотаріусу не може.

З такими висновками суду слід погодитися, так як ним повно з'ясовано всі обставини справи, а його висновки відповідають цим обставинам, та нормам матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи судом встановлено, що мати позивача ОСОБА_7 і батько відповідача ОСОБА_8 з 21 жовтня 1989 року перебували у шлюбі.

28 грудня 1991 року на ім'я ОСОБА_8 в період шлюбу укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 який посвідчено нотаріально і зареєстровано в реєстрі за №1200 без його додаткової реєстрації в реєстрі МБТІ (а.с.10-11).

Частиною 1 статті 128 ЦК УРСР презюмується, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчено, якщо хоча би однією із сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги, тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За частиною 2 статті 12 Закону України «Про власність» визначаються підстави набуття права приватної власності, одна із яких є набуття майна, яке отримано внаслідок спадкування або укладення угод, які не заборонені законом.

За такого висновок суду першої інстанції щодо набуття подружжям ОСОБА_8 спірного житлового будинку у відповідності до діючого на той час законодавства, відповідає нормам матеріального права, а саме моменту та підставам набуття права приватної власності подружжям, які пов'язуються законом з моментом передачі речі за угодою, посвідченою нотаріально.

Дотримання саме такого порядку унеможливлює оспорювання правочину за його недійсністю, у зв'язку з недотриманням форми правочину, та пов'язується з наявністю або відсутністю реєстрації договору ( а не права власності, на якому наполягає відповідач) у реєстрі МБТІ.

Відповідно до статті 22 КпШС УРСР та статті 16 Закону України «Про власність», які діяли на час набуття майна подружжям, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має спільні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно статті 28 КпШС УРСР у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

За ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 серпня 2017 року встановлено, що за життя ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не зверталися до суду з позовом про визначення часток у спірному будинку (а.с.33-34), а отже судом першої інстанції вірно визначено, що в цьому випадку частки подружжя у спільному майні - житловому будинку №12 є рівними.

Посилання відповідача на те, що вищезазначене судове рішення є преюдиціальним для даного спору в частині відмови у встановленні рівності часток подружжя у спільному майні для подальшого визначення спадкової маси, після смерті кожного з них, не ґрунтується на законі, так як судом відмовлено у встановлені таких часток саме за померлими особами, та рекомендовано позивачу визначити їх в процесі визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Таке ж безпідставнним є і твердження відповідача, яке ґрунтується на припущеннях та суперечить вищенаведеним нормам матеріального права, стосовно відсутності підстав для набуття права власності ОСОБА_7 як одним із подружжя на спільний житловий будинок, у зв'язку з тим, що вона за життя не зверталася про зміну умов договору та включення її до кола покупців житлового будинку, та погодилася з тим, що єдиним власником будинку є її чоловік.

За такого судом вірно встановлено, що мати позивача ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та після її смерті відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку, на яку вона мала право як на частку спільного майна подружжя.

Після її смерті спадщину прийняла позивач ОСОБА_2 шляхом направлення письмової заяви поштою 4 січня 2010 року на адресу державного нотаріуса, та чоловік померлої ОСОБА_8 за фактом постійного проживання зі спадкодавцем.

На підставі поданої ОСОБА_2 заяви заведена спадкова справа (а.с.173-178), і тому всі доводи відповідача щодо пропуску строку на прийняття спадщини, необхідності звернення позивача за визначенням їй додаткового строку на прийняття спадщини, порушення нотаріусом порядку роботи контори та внесення даних до реєстру, є такими, що не підтверджені жодним належним доказом, та по своєї суті є навмисно помилковим тлумаченням нею норм діючого законодавства на свою користь.

Цим обставинам та доводам відповідача судом першої інстанції дана доскональна, належна та обґрунтована оцінка.

Неспроможними є також доводи відповідача щодо необхідності застосування позовної давності до пред'явлених позивачем ОСОБА_2 вимог.

Ці доводи взяті до уваги місцевим судом, та вірно оцінені з дотриманням вимог, передбачених статями 257, 261, 267 ЦК України, та за наявності відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадок у зв'язку з ненаданням спадкоємцем оригіналу правовстановлюючого документу, який вона не може отримати у встановленому законом порядку, та з огляду на те, що діючим законодавством строки отримання свідоцтва про право на спадок, після спливу шести місяців з часу відкриття спадщини, не встановлено, а тому таке право не може бути обмежено.

Окрім цього, за частиною 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Одночасно задовольняючи вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив також з того, що позивач не може отримати оригінали правовстановлюючих документів у позасудовому порядку, і це позбавляє її можливості оформити право на спадщину в нотаріальної конторі.

За пунктом 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, роз'яснено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз'яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивачки ОСОБА_2 до суду із даним позовом.

За такого суд, з'ясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані докази, надав їм належну правову оцінку, обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2, так як наявні підстави, передбачені статтями 1216-1218, частиною 1 статті 1226, статтями 1258, 1268, 1296, 1298 ЦК України, положеннями глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Мінюсту України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, для визнання за нею права на спадкове майно у порядку спадкування за законом.

При встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

Стосовно іншого змісту апеляційної скарги ОСОБА_4, то він не містить перелік обставин, які не були з'ясовані судом та вплинули на невірне вирішення ним справи, а її доводи не впливають на обґрунтовані висновки суду, так як є фактичною переоцінкою доказів, які вже були досліджені та оцінені судом.

Також в апеляційної скарзі відсутні посилання на докази, які суд не дослідив.

За таких обставин рішення суду першій інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Тому рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, з підстав, передбачених статтею 375 ЦК України не підлягає скасуванню, а подана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

На підставі статті 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення буде складено 28 березня 2018 року, після проголошення вступної та резолютивної частин.

Головуючий О.О. Ямкова

Судді О.В. Локтіонова Л.М. Царюк