Справа № 161/1859/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/802/239/18 Категорія: 2 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Русинчука М.А.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_1, та її представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, яка діє від імені неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання права власності на майно та встановлення факту проживання однією сім'єю за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 06 лютого 2015року звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, яка діє від імені неповнолітньої ОСОБА_5 про визнання права власності на майно та встановлення факту проживання однією сім'єю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з серпня 2003 року проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася дочка ОСОБА_7 17 грудня 2003 року вона та ОСОБА_6 придбали квартиру АДРЕСА_1, яка є спільним сумісним майном її та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Просила суд встановити факт її проживання разом із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства з серпня 2003 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати спірну квартиру спільною сумісною власність її та ОСОБА_6; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року в даній справі позов задоволено. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_2. Визнано квартиру АДРЕСА_2, придбану під час проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, їх спільною сумісною власністю. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини зазначеної квартири.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Дана цивільна справа неодноразово переглядалась апеляційним та касаційним судом.

Останнім рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17 січня 2017 року рішення суду першої інстанції від 18 вересня 2015 року та додаткове рішення від 19 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволені позову в даній справі відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року рішення апеляційного суду від 17 січня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши позивача та її представника, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім'єю без шлюбу знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, спірна квартира придбана внаслідок їх спільної праці і є спільною сумісною власністю, у зв'язку з чим ОСОБА_1 належить її половина.

Такі висновки суд зроблені з порушенням норм матеріального права.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 та ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю (далі - КпШС) України, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав та обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Кодекс про шлюб та сім'ю не передбачав інституту цивільного шлюбу.

Чинним на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачалося можливість набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим з 1 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин) судам роз'яснено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1999 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їх спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Судом установлено, що з 2000 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано рішенням Луцького міського суду Волинської області від 24 грудня 2002 року, про що 17 лютого 2003 року відділом РАГС Луцького міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Від указаного шлюбу вони мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_1 з 1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який було розірвано рішенням Луцького міського суду Волинської області від 01 жовтня 2003 року, про що 04 грудня 2003 року відділом РАГС Луцького міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 44 КпШС України, яка була чинною на час розлучення, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_6 та ОСОБА_1 народилася дочка - ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, після смерті якого спадщину прийняли його дочки: ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Таким чином суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач та ОСОБА_6 перебували у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується показами свідками, які були допитані в суді першої інстанції, а також народженням спільної донечки.

Спільне проживання позивача та ОСОБА_6, наявність у них спільних обов'язків, як подружжя, відповідачем належними, допустимими та беззаперечними доказами не спростовано.

Однак встановлюючи факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2003 року, суд першої інстанції не звернув увагу, що лише 04 грудня 2003 року розірвано шлюб між позивачем та її колишнім чоловіком. Крім того судом першої інстанції не було взято до уваги, що Кодекс про шлюб та сім'ю , який був чинний у 2003 році не передбачав інституту цивільного шлюбу.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що слід встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 01 січня 2004 року ( набрання чинності Сімейного кодексу) по ІНФОРМАЦІЯ_2.

Матеріали справи не містять доказів, які б спростували вказані обставини.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до цитування норм КпШС та не містять жодних доводів, щодо спростування тверджень позивача про спільне проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2003 року ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_3. Право власності на вказану квартиру у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації 22 грудня 2003 року зареєстровано за ОСОБА_6

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу спірної квартири від 17 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) продаж квартири вчинено за домовленістю у розмірі 63 484 грн., з яких: 21 520 грн. отримано продавцем від покупця готівкою під час підписання та нотаріального посвідчення цього договору; решта суми, що становить 41 964 грн., покупець зобов'язався сплатити продавцю в строк до 24 грудня 2003 року готівкою у м. Луцьку з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою продавця, що є невід'ємною частиною цього договору, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально.

23 грудня 2003 року між ОСОБА_6 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_6 отримав кредит у розмірі 7 800 дол. США на строк до 22 грудня 2010 року.

На забезпечення виконання вказаного зобов'язання 23 грудня 2003 року ОСОБА_6 уклав з банком договір застави спірної квартири.

Згідно із заявою ОСОБА_9, посвідченою 23 грудня 2003 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т. О., ОСОБА_6 23 грудня 2003 року здійснив повний розрахунок за куплену спірну квартиру готівкою в приміщенні нотаріальної контори за адресою: м. Луцьк, вул. Крилова, 7, при цьому ОСОБА_9 отримано кошти у сумі 41 964 грн., тобто у день укладення кредитного договору та отримання кредиту.

В суді апеляційної інстанції позивач вказала, що отримавши кредитні кошти в сумі 7800 дол., які станом на 23.12.2003 року були еквівалентні 41574 грн. ( курс Нацбанку станом на 23.12.2003 року 1 дол. США=5.33 грн.) ОСОБА_6 здійснив повний розрахунок за куплену квартиру № 11, що знаходиться в м. Луцьку по пр. Перемоги, 23 на виконання вимог п. 2.1 договору купівлі - продажу квартири ( а.с. 173, 223.).

Такі пояснення позивача узгоджуються з матеріалами справи та не спростовані відповідачем.

При цьому ОСОБА_1 вказувала, що проживаючи з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу, як сім'я, вони за спільні кошти, які складались із її заробітків та заробітків ОСОБА_6 виконували умови кредитного договору від 23.12.2003 року та повертали кредитні кошти.

На підтвердження таких пояснень ОСОБА_1 надала оригінали квитанцій зі сплати кредиту від 23.12.2003 року, які у неї зберігались.

З врахуванням викладено та беручи до уваги приписи ст. 8, 60, 74 СК України колегія суддів приходить до висновку, що 66/100 квартири, які відповідають 41964 грн. кредитних коштів є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6, а відтак з врахуванням принципу рівності часток у спільній власності ОСОБА_1 належить на праві власності 33/100 квартири АДРЕСА_5.

Доказів про те, що 21520 грн., які ОСОБА_6 сплатив при підписанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 були їх спільними коштами, або ж яку частину коштів нею особисто було надано ОСОБА_1 суду не надала, а тому колегія суддів вважає, що 34/100 даної квартири( частка яка припадає на суму 21520 грн.) є особистою власністю ОСОБА_6.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Рішення суду про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 та визнання за позивачем права власності на частину квартири, забезпечить майнові права позивача як особи, яка приймала участь у придбанні спільного спірного майна, на відповідну частку щодо якої подані відповідні докази.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального права, та при не повному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, що згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 376, 382,384 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2015 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати 66/100 квартири АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 33/100 квартири АДРЕСА_4.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: