Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 591/8850/15-ц

провадження № 61-20838св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 10 травня 2017 року в складі судді Клименко А. Я. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 08 червня 2017 року в складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Бойка В. Б., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2009 року ОСОБА_4 надав відповідачам позику в розмірі 6 000 доларів США, яку відповідачі зобов'язались повернути до 10 жовтня 2009 року. 21 травня 2010 року позивач надав позику ОСОБА_5 у розмірі 23 000 грн, яку остання зобов'язалася повернути до 28 травня 2010 року. 25 червня 2014 року ОСОБА_4 надав позику ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 40 000 грн, яку вони зобов'язались повернути до 05 липня 2015 року, за користування грошовими коштами відповідачі зобов'язались сплатити 4 000 грн. У зв'язку із невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань, за домовленістю між сторонами, умови позики були змінені, у зв'язку з чим відповідачі зобов'язались повернути позику у розмірі 22 000 грн до 09 жовтня 2014 року та 22 000 грн до 09 листопада 2014 року. У випадку не повернення грошей, сторони домовились про сплату позивачу 2 000 грн щомісяця. 09 квітня 2015 року позивач надав відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позику в розмірі 35 000 грн, яку відповідачі зобов'язалися повернути до 22 квітня 2015 року та сплатити 3 000 грн за користування грошовими коштами. Для письмового підтвердження вище вказаних угод та фактичного отримання коштів відповідачами були складені та підписані розписки. Відповідачі не виконали належним чином свої зобов'язання за договором позики.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з ще одним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що за угодами позики шляхом безготівкового перерахування коштів ОСОБА_4 надав відповідачам у період з 2010 року по 2015 рік 166 990 грн, що підтверджується відповідними банківськими документами, проте кошти позивачу не повернуто.

Ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 24 лютого 2017 року вищезазначені позовні заяви ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість в розмірі 177 658,01 грн з яких: основна сума боргу - 51 982,48 грн, відсотки за користування позикою - 60 000 грн, інфляційні втрати - 53 472,61 грн, три відсотки річних - 11 557,40 грн; стягнути з ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 17 729,21 грн, з яких: інфляційні втрати - 14 505,16 грн, три відсотки річних - 3 224,05 грн; стягнути з ОСОБА_6 заборгованість у розмірі 177 658,01 грн, з яких: основна сума боргу - 166 990 грн, інфляційні втрати - 8 156,69 грн, три відсотки річних - 1 865,80 грн.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 10 травня 2017 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено строк позовної давності за борговими розписками від 10 вересня 2009 року та від 21 травня 2010 року. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних). Також відповідачами доведено належними та допустимими доказами повернення коштів за розписками від 25 червня 2014 року (умови якої були змінені розпискою від 09 вересня 2014 року) та від 09 квітня 2015 року. Також позивачем не подано доказів щодо надання відповідачам у борг 166 990 грн, зокрема на надано договору позики, розписки тощо на підтвердження укладення такого правочину на вказану суму.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 08 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, а також зазначив, що надані позивачем чеки за 2011-2012 роки не підтверджують, що саме відповідачі частково перерахували йому кошти за договорами позики, укладеними у 2009 та 2010 роках. Отже ОСОБА_4 не подано доказів переривання строку позовної давності за спірними правочинами за 2009 та 2010 роки. Разом з тим, відповідачами надано належні та допустимі докази, що вони сплатили позивачу суму позики та додаткові вимоги за ними за розписками від 25 червня 2014 року (умови якої були змінені розпискою від 09 вересня 2014 року) та від 09 квітня 2015 року. Також у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують наявність у відповідачів зобов'язань перед позивачем щодо сплати суми боргу в розмірі 166 990 грн.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі у 2011-2012 роках повернули частково позивачу кошти за договорами позики за 2009-2010 роки, отже вчинили дії, що свідчать про переривання строку позовної давності, тому його порушене право підлягає захисту шляхом стягнення заборгованості за цими правочинами. Разом з тим, сплачені у подальшому кошти не є погашення заборгованості за договорами позики від 25 червня 2014 року (умови якої були змінені розпискою від 09 вересня 2014 року) та від 09 квітня 2015 року, оскільки відповідачі сплатили борг попередніми правочинами (за 2009-2010 роки). Оскільки надані позивачами докази свідчать про повернення коштів на виконання умов договорів позики за 2009-2010 роки, тому позику за 2014 рік не повернуто. Відсутність письмового договору про надання відповідачам коштів у розмірі 166 990 грн не може свідчити про відсутність боргових зобов'язань останніх перед позивачем на вказану суму, оскільки між сторонами було досягнуто усної домовленості про вчення правочину на цю суму, а позивач виконав свої зобов'язання, кошти надав у борг.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

03 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 10 вересня 2009 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позику в розмірі 6 000 доларів США, що на дату позики було еквівалентно 48 000 грн, яку відповідачі зобов'язались повернути до 10 жовтня 2009 року.

21 травня 2010 року позивач надав позику ОСОБА_5 у розмірі 23 000 грн, яку остання зобов'язалася повернути до 28 травня 2010 року.

25 червня 2014 року позивач надав позику ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у розмірі 40 000 грн, яку вони зобов'язались повернути до 05 липня 2015 року, за користування грошовими коштами відповідачі зобов'язались сплатити 4 000 грн. У зв'язку з невиконанням відповідачами умов зобов'язання від 25 червня 2014 року, за домовленістю між сторонами, умови позики були змінені, у зв'язку з чим відповідачі в розписці від 09 вересня 2014 року зобов'язались повернути позику в розмірі 22 000 грн до 09 жовтня 2014 року та 22 000 грн до 09 листопада 2014 року. У випадку не повернення грошей, сторони домовились про сплату позивачу 2 000 грн щомісяця.

09 квітня 2015 року позивач надав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позику в розмірі 35 000 грн, яку відповідачі зобов'язалися повернути до 22 квітня 2015 року та сплатити 3 000 грн за користування грошовими коштами.

Суди також встановили, що на виконання своїх зобов'язань за договорами позики, відповідачами було перераховано на карткові рахунки позивача грошові кошти у сумі 93 093,21 грн на виконання договорів позики від 25 червня 2014 року (умови якої були змінені розпискою від 09 вересня 2014 року) та від 09 квітня 2015 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України)

Встановлено, що представником відповідача в суді першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

На підставі викладеного, суди дійшли вірного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності за борговими розписками від 10 вересня 2009 року та від 21 травня 2010 року. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних). Також відповідачами доведено належними та допустимими доказами повернення коштів за розписками від 25 червня 2014 року (умови якої були змінені розпискою від 09 вересня 2014 року) та від 09 квітня 2015 року. Також позивачем не подано доказів щодо надання відповідачам у борг 166 990 грн, зокрема на надано договору позики, розписки тощо на підтвердження укладення такого правочину на вказану суму.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідачі частково сплачували заборгованість за договорами позики за 2009-2010 роки, оскільки вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено самим боржником або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, проте позивачем не подано доказів на підтвердження вказаних обставин.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що між сторонами укладено договір позики на суму 166 990 грн, оскільки в силу вимог частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, проте позивачем не подано розписки чи іншого письмового доказу на підтвердження вказаних обставин, які заперечували відповідачі.

Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 10 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.С. Висоцька

В. В. Пророк