Дата документу 09.02.2018
Справа № 320/8821/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2018 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі головуючого - судді Ковальової Ю.В., секретар судового засідання - Левандовська О.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_4,

третьої особи ОСОБА_5 та її представника адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 та посвідчений 18.04.2015 приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8 за реєстровим № 1693. Також просить стягнути з відповідача судові витрати в сумі 974, 40 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 02.05.2015 помер батько позивачки ОСОБА_9 Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому квартиру № 18 у житловому будинку № 56 по вул. Кірова в м. Мелітополі Запорізької області. Спадкоємцями першої черги за законом на спадкове майно є позивачка. Інших спадкоємців за законом немає. У встановлений законом шестимісячний строк позивачка прийняла спадщину після померлого батька, звернувшись із відповідною заявою до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8. У нотаріуса позивачка дізналася, що померлий батько заповів усе належне йому майно відповідачу - ОСОБА_3, склавши заповіт, посвідчений за реєстровим № 1693. Даний заповіт вважає недійсним з наступних підстав. Батько перебував на стаціонарному лікуванні у КУ «Мелітопольський онкологічний диспансер» Запорізької обласної ради в період з 07.04.2015 по 17.04.2015 з діагнозом: карцинома кардіального відділу шлунку з переходом на нижню третину стравоходу ст. 4 гр. 4 Пухлинний стеноз нижньої третини стравоходу. Канцероматоз черевної порожнини. Метастаз в печінку. 09.04.2015 батька було прооперовано, а 17.04.2015 виписано на амбулаторне лікування у стані середньої тяжкості. За період проходження лікування ОСОБА_9 призначалися наркотичні препарати: сибазон, кетамім, фентаніл, морфін. На день його виписки йому було призначено метоклопрамід. Вказані обставини, вважає, свідчать, що батько страждав раком шлунку 4 стадії та перебував у вкрай важкому стані, його постійно мучив фізичний біль, за станом свого здоровя він практично не підіймався з ліжка, самостійно не приймав їжу (лише за допомогою додаткового пристрою) та постійно знаходився під дією седативних, знеболюючих та наркотичних медичних препаратів, що суттєво вплинули на його свідомість. Таким чином, вважає, що на час складання заповіту, станом на 18.04.2015, її батько за тяжким станом здоровя та у звязку з тим, що він приймав седативні, знеболюючі та наркотичні препарати, не міг у повному обсязі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат ОСОБА_2 підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити. Також позивачка зазначила, що батько та її мати розійшлися, коли їй виповнилося три роки. Батька вона бачила, коли той приходив її навідувати у лікарні, дитячому саду, потім коли вона подорослішала, вони часто бачилися на вулиці. На свята позивачка вітала свого батька, той міг її і не вітати. Батько за характером був замкнутим, про хворобу не розповідав, допомоги не прохав. Батько влаштовував своє особисте життя, у нього були жінки. У лікарню батько звернувся вже у січні 2015 року. Одразу батько відмовився від операції, а згодом при повторному зверненні йому зробили її, однак це не дало позитивних результатів. В останній час вона бачилися з батьком майже кожен день, переважно на вулиці, до його квартири позивачка не приходила.

Зазначили, що той факт, що померлий не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними на час складання заповіту підтверджується висновками судової посмертної психіатричної експертизи, поясненнями експерта, наданими в судовому засіданні.

Відповідач та його представник адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, вказували на безпідставність позову. В поданих до суду запереченнях відповідач зазначає, що обставини, викладені у позові не відповідають дійсності та спростовуються самою медичною довідкою, на яку посилається позивачка. Так, згідно медичної довідки № 221 від 04.06.2015 ОСОБА_9 знаходився на стаціонарному лікуванні з 07.04.2015 по 17.04.2015 з наведеним у позові діагнозом. 09.04.2015 його прооперували. Згідно довідки з 08.04.2015 по 10.04.2015 ОСОБА_9 призначалися наступні лікарські засоби: себазон, кетамін, феналін, морфін, тобто ліки призначалися до проведення операції 08.04.2015 та в момент проведення операції 09.04.2015, але не зрозуміло у звязку з відсутністю виписки з медичної карти та самої медичної карти чи застосовувалися вони взагалі. Згідно тієї ж довідки, при виписці 17.04.2015 ОСОБА_9 було призначено лише метоклопрамід двічі на день. Таким чином, з 10.04.2015 ОСОБА_9 наркотичні засоби не призначалися взагалі. Метоклопрамід не є наркотиком, а є стимулятором перистальтики. Відповідач також зазначив, що він та його сімя з серпня 2013 року проживали з ОСОБА_9, так як останній був самотньою людиною та хворів, вони доглядали за ним, крім них він ні з ким не спілкувався. Вони винаймали у ОСОБА_9 будинок. Харчувалися вони разом, за власні кошти вони лікували ОСОБА_9 та здійснили поховання після його смерті. Померлий уклав з його сином договір довічного утримання, а на самого позивача склав заповіт на все майно. Вони допомагали йому до самої його смерті. Складення заповіту було бажанням померлого, так як він бачив, хто про нього піклується, а інші родичі навіть з ним не спілкувалися, не кажучи про догляд за хворим. ОСОБА_9 розповідав йому, що у нього є донька, з якою він не спілкується понад 30 років, вона йому не допомагала. При складенні заповіту ОСОБА_9 не був під дією наркотичних засобів, спілкувався нормально. Таким чином, померлий ОСОБА_9 постійно та в момент складення заповіту був з ясним розумом, у повному обсязі усвідомлював значення своїх дій та керував ними. Після виписки з лікарні відповідач не поставив його на облік по хворобі у звязку з тим, що сам ОСОБА_9 заперечував проти цього. Із ліків йому рекомендовано було давати лише наркотики, для полегшення болю. Однак ОСОБА_9 на болі не скаржився. Тричі до нього приїздила швидка допомога у звязку з тим, що він блював, лікарі призначали йому ліки лише від блювання.

Вказали, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_9 в момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючий на той час ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними, що само по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України.

Третя особа- Приступа В.В. у судовому засіданні, заперечувала щодо задоволення позовних вимог, вказала, що купила 07.11.2015 двокімнатну квартиру у ОСОБА_3, зробила ремонт там. На момент укладення правочину ОСОБА_5 не знала, що дана квартира є спірною, дізналася про накладення арешту на квартиру у квітні 2016 року. Після цього вона почала наводити довідки про спадкоємців квартири, від сусідів дізналася, що ті взагалі не знали, що у померлого є дочка, повідомили, що до нього приходили люди, які допомагали ОСОБА_9 прати, прибиратися у квартирі.

Представник третьої особи-Цокало О. І. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог. Вказав, що експерти при виконанні експертизи взагалі не відповіли на поставлене питання щодо здатності ОСОБА_9 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту. Просить відмовити в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Третя особа-Фоміна А.М. в судове засідання не з»явилася, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, просить відмовити в задоволенні позову.

Третя особа -приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8 в судове засідання не з»явилася, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності.

Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, експерта, вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, відповідними доказами не підтвердженими, а відтак у позові слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як у межах заявлених вимог та на підставі наданих або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доказів.

Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено наступне.

18 квітня 2015 року ОСОБА_9 (який є батьком позивачки)складено заповіт, яким на випадок своєї смерті усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що буде йому належати на день його смерті за законом та на що він буде мати право, він заповідає ОСОБА_3. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8 за реєстровим № 1693 (а.с.69 Т.1).

02.05.2015 помер ОСОБА_9, свідоцтво про смерть серії I-ЖС № 325886 від 06.05.2015 року (а.с.12 Т.1).

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання вищевказаного заповіту недійсним, посилаючись на те, що в момент складання заповіту батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки перебував у вкрай тяжкому фізичному та моральному стані внаслідок наявної у нього онкологічної хвороби, постійно знаходився під дією седативних, знеболюючих та наркотичних медичних препаратів, що суттєво вплинуло на його свідомість.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цією особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила статті 225 ЦК ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення

правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину

недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

В п. 1 Інформаційного листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів»№ 10-1390/0/4-12 від 27.09.2012, адресованого головам апеляційних судів сформульовано обов'язкову для всіх судів України правову позицію щодо визнання недійсним правочину відповідно до частини першої статті 225 ЦК України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність спадкодавця у момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України) (постанова від 29 лютого 2012 р. № 6-9цс12).

В судовому засіданні за клопотанням сторони позивача по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам Комунальної установи „Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 389 від 22.07.2016р., ОСОБА_9, 1950року народження, в момент складання заповіту 18.04.2015р. виявляв ознаки психічного розладу у вигляді помірно-вираженого органічного астенічного розладу внаслідок ракової інтоксикації, обумовленої Сr шлунку (кардіальний відділ з переходом на нижню третину стравоходу) , стан після паліативного хірургічного лікування та пухлинним стенозом нижньої третини стравоходу, канцероматозом, метастазами у печінку, ускладненого больовим синдромом. У період складання та підписання заповіту 18.04.2015р. ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував ) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними (а.с.208-215 Т.1).

Таким чином, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_9 в момент складання ним заповіту, розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючий на той час ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував ) на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними, що, враховуючи вищенаведене, само по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України. Підставою для визнання правочину недійсним за ст..225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Крім того, допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_10, яка входила до складу комісії лікарів-експертів при проведенні вищевказаної експертизи зазначила, що, як вказано у висновку експертизи, ОСОБА_9 страждав на рак шлунку 4 стадії, потерпав від ракової інтоксикації, больового синдрому, за рахунок чого комісія дійшла висновку про наявність помірно вираженого астенічного розладу, що істотно впливає на здатність розуміти значення своїх дій. Разом з тим, експертом зазначено (як й вказано у самому висновку), що порушення свідомості, хворобливого сприйняття навколишнього ОСОБА_9 не відмічено. Також пояснила, що він розумів, що підписує, але не міг в повній мірі розуміти майбутнє для своєї родини тощо, тобто критично мислити. Тобто, показання експерта підтверджують відсутність встановлення абсолютної неспроможності ОСОБА_9 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Також в судовому засіданні встановлено, що згідно медичних довідок № 221 від 04.06.2015 , № 254 від 14.04.2016 року, виданих КУ «Мелітопольський онкологічний диспансер» Запорізької обласної ради, медичної картки стаціонарного хворого, дослідженої в судовому засіданні, ОСОБА_9 знаходився на стаціонарному лікуванні з 07.04.2015 по 17.04.2015 з наведеним у позові діагнозом. 09.04.2015 його прооперували. З 08.04.2015 по 10.04.2015 ОСОБА_9 призначалися наступні лікарські засоби: сибазон, кетамін, фенталін, морфін. При виписці 17.04.2015 ОСОБА_9 було призначено лише метоклопрамід двічі на день. Таким чином, після 10.04.2015 ОСОБА_9 наркотичні засоби не призначалися взагалі (а.с.13, 120, 183 Т.1).

В подальшому, згідно інформації КУ «Мелітопольська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради від 28.03. 2016 року № 01-02/114, до ОСОБА_9 в період з 17.04.2015 по 02.05.2015 було зареєстровано 6 викликів бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги (а.с.173 Т.1). Згідно Карток виклику за № 117,14,115,90,81 (02.05.2015 констатовано смерть ОСОБА_9І.) 17.04.2015, 18.04.2015, 23.04.2015, 24.04.2015, 27.04.2015, ОСОБА_9 скаржився на болі в животі, нудоту, блювання,безсоння,слабкість, головокружіння, були застосовано ненаркотичні знеболюючі лікарські препарати ( кетальгін, анальгін), димедрол, протиблювотний препарат-метоклопрамід (а.с.174-179 Т.1). Тобто, після виписки з лікарні, з 17.04.2015 по день смерті-02.05.2015 відсутні дані щодо призначення та використання у лікуванні ОСОБА_9 наркотичних засобів.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_11-лікар-онколог, який лікував ОСОБА_9, підтвердив, що востаннє його пацієнт приймав наркотичні засоби під час перебування на стаціонарному лікуванні згідно записів у медичній карті (тобто 10.04.2015). Зазначив, що на обліку до дільничного лікаря ОСОБА_9 після виписки зі стаціонару не став, отже наркотичні засоби не отримував. Разом з тим, ОСОБА_11 зазначив, що думає, що людина, організм якої піддається ракової інтоксикації не може адекватно сприймати дійсність, ОСОБА_9 був виписаний у вкрай важкому стані, мав виражений больовий синдром, отже психологічний стан його не давав можливості в повній мірі розуміти значення своїх дій. Суд критично ставиться до таких показань ОСОБА_11, оскільки вони є припущеннями, свідок не зміг як лікуючий лікар навести конкретні обставини поведінки пацієнта, які б вказували на неадекватне сприйняття ним оточення. Крім того, показання ОСОБА_11 входять в протиріччя із записами в медичній картці стаціонарного хворого ОСОБА_9, згідно яких стан хворого в тому числі при виписці не вкрай тяжкий, як зазначене свідком, а середньої тяжкості, хворий в свідомості, адекватний (а.с.120 Т.1.)

Відсутність випадків не усвідомлення значення своїх дій та перебування ОСОБА_9 в неадекватному стані в період перебування у стаціонарі КУ «Мелітопольський онкологічний диспансер» Запорізької обласної ради зазначено також у довідці головного лікаря вказаної установи від 02.02.2017 року за № 74. В ній також зазначено про те, що за вказаний час у хворого психічних розладів не спостерігалося, за допомогою психіатра не вдавались(а.с.82 Т.2)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що був добрим знайомим померлого. Десь у кінці березня- на початку квітня ОСОБА_9 розповів йому про хворобу й сказав про те, що написав заповіт на користь людини, яка за ним доглядає, а дочці нічого з майна не має намір заповідати, оскільки не дочекався від неї необхідної допомоги. Суд знаходить показання свідка такими, що вказують на наміри заповідача розпорядитися своїм майном саме на користь відповідача.

Показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 зводяться до того, що ОСОБА_3, на користь якого складено заповіт, разом зі своєю родиною, допомагав ОСОБА_9 задовго до операції, після операції забрав його до себе. Ці обставини також підтверджуються довідкою з місця проживання від 19.11.2015 року (а.с.37 Т.1) Також свідки вказали, що, будучи сусідами померлого, вперше побачили його дочку (позивачку по справі) вже після його смерті.

Зважаючи на підставу та предмет позову у даній справі, враховуючи, що вказані свідки не бачили ОСОБА_9 після операції (зокрема у період до, після та в день складання заповіту), суд вважає їх показання такими, що не можуть підтверджувати чи спростовувати здатність ОСОБА_9 в повному обсязі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту. Разом з тим, зазначені свідками обставини можуть свідчити саме про вільне волевиявлення ОСОБА_9 щодо розпорядження квартирою, заснованому на довірливих, дружніх відносинах з ОСОБА_3.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про наявність спадкового договору від 14 лютого 2015 року, укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_16І.(сином відповідача), за яким ОСОБА_9 передає після своєї смерті у власність набувача майна житловий будинок та земельну ділянку(а.с.47-49 Т.2), що, на думку суду, також свідчить про свідоме бажання заповідача розпорядитися своїм майном не на користь дочки, а на користь відповідача.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, для визнання оспорюваного заповіту недійсним, як укладеного дієздатною фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_7, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 19 лютого 2018 року.

Суддя: Ю.В. Ковальова