Справа № 128/3978/16-ц
Провадження № 22-ц/772/627/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 рокуСправа № 128/3978/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Шемети Т. М.,

суддів: Панасюка О. С., Якименко М. М.,

секретар судового засідання Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач (особа, яка подала апеляційну скаргу) - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Апеляційного суду Вінницької області в залі судових засідань № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3 подану її представником адвокатом ОСОБА_5 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року в складі судді Ганкіної І. А., ухвалене в м. Вінниці, дата повного складання тексту рішення невідома,-

в с т а н о в и в :

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, просила визнати недійсним договір дарування, укладений 16 листопада 1979 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, засвідчений секретарем Пултівецької сільської Ради депутатів трудящих.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому частку майна. Заповіт ОСОБА_6 не залишив, а спадкоємцями за законом є позивач та три їхні дочки: ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_9. Всі своєчасно подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Вказує, що вона, як дружина спадкодавця, має право на 1/2 частку у спільному майні подружжя та на 1/8 частку у спадковому майні. Майно, на яке відкрилась спадщина, складається з 1/2 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 та на 1/2 частки будинковолодіння АДРЕСА_2.

Після смерті чоловіка, готуючи документи для подання у нотаріальну контору, позивач побачила договір дарування від 16 листопада 1979 року, укладений між її чоловіком ОСОБА_6 та ОСОБА_7, за умовами якого, у власність ОСОБА_7 перейшов весь жилий будинок АДРЕСА_2.

Стверджує, що про наміри чоловіка їй нічого не було відомо, вона вважала, що її дочка, ОСОБА_7 проживала у їхньому спільному із спадкодавцем будинку тимчасово. Свою частку вона ніколи не збиралась відчужувати. Стверджує, що спірний будинок вона з чоловіком побудували на місці старого будинку, який придбали в шлюбі, тому вважає, що вона і спадкодавець є рівноправними власниками вказаного будинку, і кожному з них належить його 1/2 частка.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності вимог позову, так як договір дарування будинку від 16.11.1979 року було вчинено ОСОБА_6 відповідно до його волі та згідно вимог чинного на той час законодавства, а також з причин порушення позивачем процесуального строку звернення до суду з цим позовом.

На таке рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що вона не надавала згоди на укладення договору дарування будинку, і відсутність відомостей про це в Жмеринській нотаріальній конторі, на що посилається суд першої інстанції, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Вказує, що вона надавала згоду лише на проживання відповідачки у спірному будинку, а не передачі будинку їй у власність. Стверджує, що про існування договору дарування від 16.11.1979 року їй стало відомо після смерті чоловіка, в середині липня 2016 року, тому вважає що з цього часу і почався перебіг строку позовної давності.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін. Мотивує тим, що оскаржуваний договір дарування будинку був нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Пултівецької сільської Ради народних депутатів Жмеринського району Вінницької області та зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій за № 65. Вказує, що досліджені у справі докази, свідчать про те, що позивачки надавала згоду на відчуження будинку. Зазначає, що відповідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю ( в редакції яка була чинна на день укладення спірного правочину) при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Вважає, що доводи апеляційної скарги щодо неможливості застосування строків позовної давності є необгрунтованими, оскільки позивач під час дачі пояснень сама зазначила, що про договір дарування їй було відомо. У матеріалах справи міститься договір купівлі продажу іншого будинку від 16.11.1979 року, у якому по теперешній час проживає позивач. Оспорюваний договір дарування було укладено на виконання вимог ст. 103 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинною на день укладення спірного правочину), відповідно до змісту якої, якщо в особистій власності громадянина або подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей стане з підстав, що допускаються законом, більше одного жилого будинку, власник вправі на свій вибір залишити у своїй власності будь-який з цих будинків. Інший будинок (будинки) повинен бути власником протягом одного року проданий, подарований або відчужений іншим способом. Річний строк для добровільного відчуження власником будинку (будинків) обчислюється з дня виникнення права власності на інший будинок (будинки). Якщо власник протягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку в будь-якій формі, цей будинок за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом Української РСР для виконання судових рішень.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з п. 8 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Тому справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

За змістом статті 374 ЦПК України, апеляційний суд вправі залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, Апеляційний суд Вінницької області дійшов наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини, які не оспорюються:

- ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в шлюбі з 27 жовтня 1957 року (копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 на а.с. 9).

- 16 листопада 1979 року ОСОБА_6 подарував своїй дочці ОСОБА_7 житловий будинок в селі Красне, Вінницького району Вінницької області, жила площа якого становить 60 кв. м. Цей договір нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Пултівецької сільської Ради народних депутатів Жмеринського району Вінницької області та зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій за № 65 ( копія а.с. 74).

- Для укладення договору дарування ОСОБА_6було видано Довідку на право особистої власності робітника або службовця на жилий будинок, що видається в зв'язку з його відчуженням або його частини, наступного змісту: ОСОБА_6 на праві особистої власності, згідно запису в погосподарській книзі Пултовецької сільської Ради народних депутатів за № 496, належить житловий будинок який розташований на земельній ділянці закріпленій за ЕХГ «Красний» розміром 0, 38 га землі і знаходиться в с. Красне Жмеринського району Вінницької області, площа якого становить 60 кв. м. В цій же довідці вказано, що дружина продавця дає свою згоду на право продажу будинку (копія а.с.75)

- Сторони не заперечують, що в цей же день: 16 листопада 1979 року ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу будинку в АДРЕСА_1, в якому позивач ОСОБА_3 проживає до даного часу.

- ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2, дата видачі 17 червня 2016 року ( копія а.с. 8).

- Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на належне йому майно, спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є його дружина ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 27.10.1957 року (а.с. 9) та три їхніх дочки: ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_9, що не заперечується сторонами по справі. Позивач стверджує, шо саме після смерті чоловіка вона дізналася про існування договору дарування, досі вона вважала що дочка просто проживає в їхньому з чоловіком будинку.

- Відповідно до листа Комунального підприємства «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації за № 1420/3/01-5/17 від 07.06.2017 року, згідно облікових даних КП «ВООБТІ» первинна технічна інвентаризація об'єкту нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 не проводилась (а.с. 71).

- Відповідач ОСОБА_4 подала заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 76-78).

Вирішуючи питання визнання недійсним договору дарування, укладеного 16.11.1979 року, суд першої інстанції вірно визначився, що до цих правовідносин слід застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року та Кодексу про шлюб та сім'ю в редакції 1969 року.

Згідно статті 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 3 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції від 20.06.1969 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину) визначено, що відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (ст. 22 КпШС ).

Як зазначалося в статті 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що в зв'язку зі сплином значного проміжку часу отримання відомостей щодо письмового погодження виконаного в нотаріальному органі отримати є неможливим.

Окрім того апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що про згоду позивача на укладення договору дарування свідчать такі обставини, встановлені по справі: - це і наявність при укладенні договору дарування Довідки на право особистої власності робітника або службовця на жилий будинок, що видається в зв'язку з його відчуженням (а.с. 775), в якій зазначено, що дружина дає свою згоду. На користь обізнаності позивача і згоду на дарування будинку свідчить і той факт, що згідно із ст. 101 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка була чинна на час укладення спірного правочину), в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Оскільки сторони не заперечували той факт, що в той самий день, тобто 16 листопада 1979 року, після укладення договору дарування, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_10 та ОСОБА_6. В придбаному будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 позивач зареєстрована та проживає разом з сім'єю і по даний час, Це також свідчить про те, що позивач давала згоду на відчуження будинку по АДРЕСА_2 шляхом дарування дочці, так як за діючи на той час законами в подружжя не могло бути у власності два житлових будинки одночасно.

Сторони не заперечували, що відповідач ОСОБА_4 з 1979 року , прийнявши в дар заначений будинок, постійно до сьогодні проживає там, утримувала його, сплачувала за комунальні послуги, проводила ремонтні роботи, їй як власнику було виділено присадибну земельну ділянку, вона сплачувала земельний податок (а.с. 158-163), проведено газифікацію будинку (а.с.145 - 151).

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що договір дарування будинку від 16 листопада 1979 року було вчинено згідно вимог чинного на той час законодавства, а отже вимоги позову є недоведеними, - є вірним.

Дійшовши правильного висновку по суті спору, суд першої інстанції помилково зазначив як підставу для відмови в задоволенні позову також той факт, що позивач пропустила строк звернення до суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Однак у випадку, коли позов не доведено, це є самостійною підставою для відмови у позові.

Тому, встановивши, що позов не підлягає до задоволення через його недоведеність, суд першої інстанції допустив помилку, пославшись ще і на частину 4 статті 267 ЦК України як на правову підставу відмови у позові, тому аргументи апеляційної скарги в цій частині є підставними і таке посилання слід виключити з мотивувальної частини рішення суду.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 16 січня 2018 року змінити: виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на пропуск строку звернення до суду з позовом як на підставу відмови в задоволенні позову.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді: підпис О. С. Панасюк

підпис М. М. Якименко

Згідно з оригіналом

головуючий суддя: Т. М. Шемета