КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/4133/18 Головуючий 1 інстанція - Савлук Т.В.
Провадження № 22-ц/824/1359/2018 Доповідач 2 інстанція - Кулішенко Ю.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів Ігнатченко Н.В., Олійника В.І.

за участю секретаря: Зубленка Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Долгова З.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пальора Ганна Юріївна про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі ордера, виданого 14 лютого 1973 року на його позивача, він вселився до квартири АДРЕСА_1. Після укладення 02 вересня 1988 року шлюбу з ОСОБА_10 останню було зареєстровано в спірній квартирі. В 1993 році вони разом звернулися до органу приватизації із заявою про передачу квартири у спільну власність. ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина позивача ОСОБА_10 померла. Після смерті дружини з'ясувалось, що згідно розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року квартиру передано в приватну власність лише ОСОБА_10 На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20.10.2016 року, за позовом ОСОБА_4, визнано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію вищевказаної квартири незаконним та скасовано, визнано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_10, недійсним та скасовано. З інформації, отриманої органом досудового розслідування, позивач ОСОБА_4 дізнався, що спірна квартира на праві власності належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від 19 січня 1995 року, однак відповідач у спірній квартирі не проживав, а користуючись своїми правами, як власника квартири, зареєстрував в цій квартирі невідомих осіб. В подальшому ОСОБА_3 продав спірну квартиру своїй малолітній онуці ОСОБА_6 за 350000,00 грн.

Просив суд поновити строк для звернення до суду, визнати недійсним договір дарування нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 від 19 січня 1995 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 посвідчений 19 січня 1995 року державним нотаріусом Десятої державної нотаріальної контори Долгою З.М.; витребувати на користь ОСОБА_4 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , з чужого незаконного володіння ОСОБА_6.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним Договір дарування квартири від 19 січня 1995 року, укладений між ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Долговою З.М., зареєстрований в реєстрі за №2у-113.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу та просив рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 19 січня 1995 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Долговою З.М., зареєстрований в реєстрі за №2у-113скасувати, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року не підлягають доказуванню, оскільки відповідно до вимог ст.. 82 ЦПК України обставини справи встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. ОСОБА_6, ОСОБА_5 не були учасниками справи, а відповідач ОСОБА_3 брав участь у розгляді справи, як третя особа без самостійних вимог, тому був обмежений в реалізації своїх прав та обов'язків. Вважає, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року не встановлювалось жодної обставини відносно відповідачів. Позивач ОСОБА_4 не був стороною оспорюваного договору, ніколи не був власником спірної квартири тому укладення договору дарування від 19 січня 1995 року не впливає на його права та обов'язки. Також зазначає, що ОСОБА_4 ніколи не був власником спірної квартири, тому вимога про витребування її відповідно до вимог ст.. 388 ЦК України є безпідставною.

Також зазначає, що звертаючись до суду з вказаним позовом позивач пропустив строк звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_4 подав до суду відзив на апеляційну скаргу та просив суд в задоволені апеляційної скарги ОСОБА_3 відмовити, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року в частині відмови в задоволені вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати та ухвалити в цій часині нове про задоволення позову. В обґрунтування відзиву зазначає, що на захист свого права у спосіб визнання угоди недійсною, має право не лише сторона такої угоди, а й інші заінтересовані особи. Спірним договором порушені його права, як користувача квартири, тому відновлення прав позивача має відбуватись саме шляхом визнання недійсним договору дарування квартири. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року яке є преюдиційним , встановлено, право позивача на приватизацію житла було порушено, внаслідок того, що приватизацію спірної квартири проведено з порушенням встановленого порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно, ст. 357 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Згідно з ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів чинних на час вчинення окремих процесуальних дій , розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що 19 січня 1995 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений Договір дарування квартири, відповідно до якого ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар однокімнатну квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1. (т.1 а.с.20)

Згідно з реєстраційним написом на даному договорі, право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру зареєстровано 06 жовтня 1999 року.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції виходив із його законності та обґрунтованості.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс Українизастосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільно кодексу України від 16.01.2003 р. до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до вимог ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.

Згідно зі ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (правила, що застосовуються до договору дарування) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як роз'яснено у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києві від 14 лютого 2017 року (справа №755/6513/16-ц), поновлено ОСОБА_4 строк подання позовної заяви про визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування. Позовні вимоги ОСОБА_4 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації за участю третіх осіб Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, ОСОБА_3 про визнання розпорядження органу приватизації житла незаконним та скасування, визнання свідоцтва про право власності недійсними та скасування - задоволені повністю. Визнано розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, незаконним та скасовано. Визнано свідоцтво про право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке видане 10 лютого 1993 року Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_10, недійсним та скасовано. (т.1 а.с.14-19)

Рішенням суду встановлено, що 14 лютого 1973 року позивачем було отримано ордер на житлове приміщення № 14174, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та укладено договір найму житлового приміщення. 02 вересня 1988 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_10, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. 04 лютого 1993 року ОСОБА_10 звернулася до Органу приватизації Дніпровської райдержадміністрації із заявою на приватизацію житла, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та була підписана ОСОБА_4 До заяви додано довідку про склад сім'ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення у квартирі за адресою: АДРЕСА_1,в якій зазначено, що проживають та мають право на житло ОСОБА_10 та ОСОБА_4 - чоловік. 10 лютого 1993 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації у м. Києві видано розпорядження №2/184 про передачу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у приватну власність наймачу ОСОБА_10. Оскільки на момент приватизації спірної квартири позивач був наймачем, то він мав право звертатися із заявою на приватизацію квартири до органу приватизації місцевої державної адміністрації, зазначивши членом сім'ї сою дружину ОСОБА_10. Однак заява на приватизацію була прийнята від члена сім'ї наймача - дружини ОСОБА_10, в якій зазначено, що вона є наймачем та позивач - чоловіком.

Судовим рішенням встановлено, що право позивача на приватизацію житла було порушено оскільки приватизацію спірної квартири проведено з порушенням порядкувстановленогоЗаконом України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому свідоцтво про право власності від 10 лютого 1993 року органом приватизації житла Дніпровської районної державної адміністрації розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року виданих на ім'я ОСОБА_10 про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, підлягало скасуванню.

19 січня 1995 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар однокімнатну квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1. (т.1 а.с.20)

Разом із тим як дарувальник ОСОБА_10 з часу укладання договору дарування й до часу своєї смерті, так і позивач, постійно проживали в цій квартирі, користувалися нею, несли витрати на її утримання, з реєстрації у квартирі не знімалися та іншого житла не мають. Обдарований ОСОБА_3, у спірну квартиру за життя ОСОБА_10, протягом понад 20 років, не вселявся та не реєструвався в ній, має інше житло,де й був зареєстрований до смерті матері. У спірній квартирі він зареєструвався лише після смерті матері, пред'явивши договір дарування за 1995 рік. Цих обставин ОСОБА_3 не заперечував. Позивач вказував, що лише з того часу коли ОСОБА_3 зареєструвався у квартирі та став виганяти його з неї, він довідався про приватизацію та відчуження своєї квартири й до цього йому ніхто про таке не повідомляв. Ураховуючи встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише після смерті своєї дружини у 2016 року.

Пунктом 1 оспорюваного договору дарування визначено, що однокімнатна квартира належить ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням №2/184, Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 10 лютого 1993 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 19 лютого 1993 року під №669.

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За змістом положень ч.1 ст.86 ЦК УРСР та ч.1 ст. 2 Закону України «Про власність», право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами. (ч. 6 ст.86 ЦК УРСР)

За змістом частин 1, 2, 6 ст.4 Закону України «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. У випадках і в порядку, встановлених законодавчими актами України, діяльність власника може бути обмежено чи припинено.

Частинами 2 та 3 ст.15 Закону України «Про власність» визначено, що наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Виходячи з аналізу наведених вище норм Цивільного кодексу УРСР та Закону України «Про власність», до виключної компетенції власника квартири, набутої у власність у відповідності до вимог діючого законодавства, належало право укладати не заборонені законом угоди щодо такого майна.

Разом з тим, як встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2016 року, приватизацію спірної квартири проведено з порушенням встановленого порядку.

Підставою для видачі свідоцтва про право власності на житло було розпорядження органу приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №2/184 від 10 лютого 1993 року про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке визнано незаконним та скасовано рішенням суду.

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_10 оспорюваний договір дарування квартири було укладено, як власником квартири, що набута нею на підставі незаконного та скасованого розпорядження органу приватизації, недійсного та скасованого свідоцтва про право власності на житло, ці обставини встановленні судовим рішення, в межах даного спору суд вважає обґрунтованими вимоги позивача та вбачає визначені законом підстави для визнання недійсним договору дарування нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 датований 19 січня 1995 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_3.

Посилання апелянта на те, що оспорюваним договором даруванням не порушені права позивача, оскільки стороною договору він не був, та ніколи не був власником квартири не ґрунтуються на вимогах закону.

За приписами статей 5, 6 ЦК УРСР, статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1-5 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати угоду може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною угоди, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет угоди та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання угоди недійсною (частина друга статті 48 ЦК УРСР), спрямовані на приведення сторін недійсної угоди до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет угоди перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) угоди перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. захист свого права у спосіб визнання угоди недійсною, має право не лише сторона такої угоди, а й інші заінтересовані особи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 вселився до спірної квартири на підставі ордеру, виданого 14 лютого 1973 року та, зареєстрований та проживає в цій квартирі з 21 червня 1973 року по теперішній час.

Саме позивач ОСОБА_4, в користуванні якого знаходиться спірна квартира має право на звернення до суд з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири.

Посилання апелянта, як на підставу для відмови в позові на пропуск строку позовної давності звернення до суду з позовом безпідставні.

Загальний строк позовної давності, встановлений статтею 71 Цивільного кодексу УРСР у редакції Закону України від 11 липня 1995 року «Про внесення змін до статті 71 Цивільного кодексу України», застосовується з 27 липня 1995 року за позовами усіх осіб, право яких порушено, тобто як фізичних осіб, так і юридичних осіб.

Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно зі ст. 76 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У відповідності з положеннями ст. 80 Цивільного кодексу УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як передбачено пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплинув до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

Згідно із вимогами ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судовими рішеннями у цивільній справі №755/6513/16-ц встановлено, що на підтвердження часу, з якого позивачу стало відомо про порушення його права суду надано письмова відповідь Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 25 березня 2016 року про надання приватизаційної справи, інформацію Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у м.Києві від 24 березня 2016 року про досудове розслідування щодо реєстрації права власності спірного об'єкту нерухомості.

Про існування договору дарування квартири ОСОБА_4 стало відомо лише в березні 2016 року.

Доказів того, що ОСОБА_4 було відомо про укладення спірного договору договору дарування з 19.01.1995 року з моменту його укладення матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: