Справа № 375/1424/17
Провадження № 2/375/30/18
Р І Ш Е Н Н Я

(заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2018 Рокитнянський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Литвина О.В.

при секретарі - Юрченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Рокитне цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Рокитнянської районної державної адміністрації Київської області

про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі, звернувшись до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 та її малолітньої дочки ОСОБА_4 просять суд виселити останніх шляхом зняття їх з реєстрації в будинку АДРЕСА_1 Позов мотивують тим, що їм на праві спільної часткової власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1. Згідно довідки Запрудянської сільської ради від 22.02.2017 у вказаному будинку є зареєстрованими відповідачі. Відповідач ОСОБА_3 вселилася у будинок після того, як отримала його у спадок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 своєї матері ОСОБА_5, яка отримала його у спадок від її чоловіка ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3. Останній придбав спірний будинок у ОСОБА_7 27.04.2007, якій син ОСОБА_8 подарував напередодні своєї смерті 11.10.2005. Будинок був придбаний під час шлюбу ОСОБА_8 та відповідача у даній справі ОСОБА_3 та був їх спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_8 напередодні своєї смерті без згоди своєї дружини подарував будинок своїй матері ОСОБА_7

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справахАпеляційного суду Київської області від 09.06.2009 даний договір дарування був визнаний недійсним.

Рішенням Рокитнянського раойнного суду Київської області від 03.12.2014 за кожним із позиваів визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку та витребувано майно з чужого незаконного володіння.

Зазначає, що вони не проживають разом з відповідачами, не ведуть з ними спільного господарства та не мають з ними ніяких стосунків.

Як на правову позицію своїх позовних вимог посилаються на ст.ст. 109, 150, 156 ЖК, ст. 319, 379, 405, 406 ЦК та постанову Верховного суду України у справі № 6-158цс14, яким врегульовано суперечливу практику вирішення спорів про виселення членів сім'ї минулого власника житла.

Будучи належним чином повідомленими, позивачі в судове засідання не зявилися, натомість надіслали до суду заяви, якими просили розглянути спір у їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні позов визнала, однак судом ухвалою суду від 05.02.2018 у прийнятті визнання позову відповідачем було відмовлено, оскільки останнє суперечить інтересам її малолітньої дитини, яку позивачі також просять виселити.

Будучи належним чином повідомленою, відповідач в судове засідання на час розгляду судом спору по суті не з'явилася повторно, про причину неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутності не подала.

За викладеного та зі згоди позивачів суд ухвалює рішення у відсутності відповідачів при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України та за вимогами частини другої статті 247 цього Кодексу не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу.

Дослідивши отримані у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_8, яким помер ІНФОРМАЦІЯ_4. У шлюбі в них народився син ОСОБА_2. Під час шлюбу вони набули у власність житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1. За день до своєї смерті - 11.10.2005 ОСОБА_8, без згоди дружини, подарував вказаний будинок своїй матері ОСОБА_7, яка у свою чергу 27.04.2007 відчужила його ОСОБА_6 Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 09.06.09 вказаний договір дарування визнаний недійсним.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6, спадщину прийняла ОСОБА_5, а після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 останньої спадшину прийняла її дочка - відповідач у даній справі ОСОБА_3.

Вказані обставини, зважаючи, що вони встановлені рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 03.12.2014 у цивільній справі № 375/1374/14-ц за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_9, третя особа - ОСОБА_7 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, яке набрало законної сили 28.05.2015, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

На підставі вказаного рішення суду кожен із позивачів є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.12.2017.

До липня 2016 у вказаному будинку проживала відповідач ОСОБА_3, її чоловік ОСОБА_10 та малолітня дитина ОСОБА_4, а з липня 2016 в будинку не проживає ніхто. Вказані обставини підтверджуються довідкою Запрудянської сільської ради Рокитнянського раойну Київської області від 22.02.2017 № 32.

Судом із довідки адресно довідкового підрозділу ДМС у Київській області встановлено, що у будинку з 20.06.2013 є зареєстрованою відповідач ОСОБА_3.

На разі, малолітня дитина відповідачки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованою у вказаному житловому будинку не значиться.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст. 124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі отриманих доказів.

Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що правове обгрунтування позову є неспроможним для спірних правовідносин з огляду на наступне.

Судом встановлено, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 позбавлена внаслідок прийняття Рокитнянським районним судом Київської області рішення від 03.12.2014 про визнання за кожним із позивачів права власності на 1/2 частину житлового будинку (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належити цій особі), а відтак відповідач втратила право користування ним.

Вимогу співвласників будинку про виселення відповідачів суд вважає безпідставною, враховуючи, що жодного доказу як щодо проживання відповідачів у спірному будинку так щодо відмови виселитися з нього суду не представлено. Не містить подана позовна заява і посилання на передбачені Житловим Кодексом підстави для виселення, передбачених зокрема ст.116 ЖК.

Суд також вважає безпідставним застосування до даних правовідносин положень ст. 405 ЦК та ст. 156 ЖК оскільки, останні регулюють правовідносини, що виникають між власником житла і членами його сім'ї. У даному випадку відповідачі не є теперішніми і не були колишніми членами сім'ї власників будинку.

Підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 406 ЦК України також необґрунтовані з огляду на наступне. Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Підстави припинення сервітуту визначені ч.1 ст. 406 ЦК України. Крім того, ч. 2 ст. 406 ЦК України визначені підстави припинення сервітуту, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно ч. 4 ст. 406 ЦК сервітут припиняється в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Як встановлено судом відповідач не була членом сім'ї позивачів, а відтак не набула права користування житловим приміщенням (особистий сервітут ч.1 ст. 405 ЦК). Суду не були надані докази того, що відповідач набула право користування чужим житловим будинком на підставі договору, заповіту чи за рішенням суду.

В даному випадку спір мав би бути вирішеним з огляду на передбачені ст. 391 ЦК України підстави. На разі, позивачі вирішити спір з цих підстав не просять.

Позовні вимоги заявлені до малолітньої дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_4 не підлягають задоволенню окрім того з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає, що дає підстави суду для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним субєктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Окрім того, судом встановлено, що малолітня дитина відповідачки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованою житловому будинку позивачів не значиться.

Необгрунтована і вимога позивачів про зняття відповідачів з реєстраціного обліку з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою.

Крім того, виходячи зі змісту ч.1 ст. 7 названого Закону, безпосередньо саме рішення суду є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, отже заявлені, як окремі, вимоги позивачів щодо зняття відповідачів з реєстрації не є передбаченим вказаним Законом способом захисту, а тому є безпідстаними.

Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 16, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 64, 109, 150, 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 76-83, 141, 263-265, 280-287 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Рокитнянської районної державної адміністрації Київської області про виселення відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному поряду, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Литвин

Рішення набуло законної сили "_____"_______________20___