Справа № 360/436/16-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/662/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 28.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2018 року Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Савченка С.І.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 28 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

встановила:

у березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Бородянського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 14 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено два договори позики. За першим договором позивач надав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 67141 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору складало 8 400 доларів США, та за іншим 319 720 грн., що складало 40 000 доларів США.

Відповідно до умов даних договорів вони є безпроцентними, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 14 листопада 2014 року і грошові кошти за цими договорами мають бути повернуті в грошовому еквіваленті за курсом НБУ на день повернення цих коштів.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за вказаними договорами в сумах, еквівалентних 8 400 дол. США та 40 000 дол. США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також стягнути суму сплаченого судового збору.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 28 листопада 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 14 грудня 2012 року у розмірі 1 073 408 грн. та на відшкодування витрат по сплаті судового збору 6 890 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в додатках до позовної заяви, на підтвердження своїх вимог позивачем було надано лише договір позики від 14 грудня 2012 року на суму 67 141,00 грн. з кінцевим строком повернення 14 листопада 2014 року.

Однак, договір позики від 14 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 319 720,00 грн. з строком повернення 14 листопада 2014 року позивачем не подавався та в матеріалах справи відсутній.

Також, зазначає, що оригінал договору позики від 14 червня 2013 року на суму 67 141,00 грн з кінцевим строком повернення 14 грудня 2013 року та оригінал договору позики від 14 грудня 2012 року на суму 319 720,00 грн. з кінцевим строком повернення 14 червня 2013 року, які є предметом розгляду по даній справі позивачем не надано було до суду першої інстанції.

Апелянт, стверджує, що судом першої істанції стягнуто заборгованість за договором позики, який не був предметом розгляду по даній справі, суд в даному випадку вийшов за межі позовних вимог, оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 стосуються виключно стягнення заборгованості за договором позики 14 грудня 2012 року з строком повернення до 14 листопада 2014 року, а не 14 червня 2013 року, як зазначено в оскаржуваному рішенні.

Просила скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 28 листопада 2017 року та увхалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позивач надав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 319 720 грн., що на день передачі грошей відповідало еквіваленту суми 40 000 доларів США за курсом Національного Банку України (а.с.170).

Відповідно до п.2 даного договору сторони за цим договором домовились про те, що договір позики є безпроцентним та остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 14 червня 2013 року включно.

Також позивач та відповідач домовились, що грошові кошти відповідно до договору позики мають бути повернуті позичальником позикодавцю в грошовому еквіваленті за курсом НБУ на день повернення цих коштів.

Дані обставини також встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватне підприємство «Мале Підприємство «Вікторія» про розтлумачення пункту договорів позики та визнання договорів позики частково недійсними, яке набрало чинності 23 березня 2017 року, та визнаються сторонами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач в добровільному порядку ухилялася від сплати боргу, доказів часткового повернення коштів не надано.

Проте, з такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Вимоги мотивовані тим, що 14 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 319720 грн., що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становило 40 000 доларів США. Відповідно до п.2 укладеного договору від 14 листопада 2012 року, остаточний рахунок має бути здійснено 14 листопада 2014 року.

14 листопада 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 67 141 грн., що станом на дату укладення договору відповідно до офіційного курсу НБУ становило 8 400 доларів США. Відповідно до п. 2 укладеного договору, остаточний розрахунок між сторонами повинен був бути здійснений 14 листопада 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_3, на підтвердження своїх вимог було надано копію договіру позики від 14 грудня 2012 року на суму 67141 грн. з кінцевим строком повернення 14 листопада 2014 року (а.с. 6, т.1).

В свою чергу договір позики від 14 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 319720 грн. з строком повернення 14 листопада 2014 року позивачем не подавався, судом першої інстанції не досліджувався та в матеріалах справи відсутній, хоча позивач посилається на нього як на підставу своїх позовних вимог.

Ухвалюючи рішення по справі, та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не повернуто грошові кошти за договором позики від 14 грудня 2012 року на суму 319720 грн., зі строком повернення 14 червня 2013 року, натомість судом не було взято до уваги, що предметом спору було стягнення заборгованості за Договорами позики від 14 грудня 2012 року зі строком повернення 14 листопада 2014 року.

Відповідно до матеріалів справи позивачем було подано до суду першої інстанції копію договору позики від 14 грудня 2012 року на суму 67141 грн. з кінцевим строком повернення 14 листопада 2014 року та копію договору позики від 14 грудня 2012 року на суму 319 720 грн. з кінцевим строком повернення 14 листопада 2014 року та (а.с.6,141,-144 т.1).

За клопотанням відповідачки судом були витребувані оригінали договорів та приєнані до матеріалів справи належним чином копії договорів відповідно до яких договори були укладені 14.12.2012 року між стронами по справі відповідно на суму 319 720 грн., з кінцевим строком повернення 14.12.2013 року та від 14.06.2013 року суму 67141 грн., з кінцевим строком повернення 14.12.2013 року.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки вони стосувалися виключно стягнення заборгованості за договором позики від 14 грудня 2012 року зі строком повернення до 14 листопада 2014 року, а не 14 червня 2013 року, як зазначено в рішенні суду, а тому судом першої інстанції стягнуто заборгованість за договором позики, який не був предметом розгляду по даній справі.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України (в редакції чинній на день ухвалення рішення), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.11 ЦПК України (в редакції чинній на день ухвалення рішення), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду Українии №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справі в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. В свою чергу, вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу,задовольнити вимогу у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

На вищезазначене суд першої інстанції при ухваленні рішення уваги не звернув та прийшов до передчасного висновку про часткове задоволення позову, у звязку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 28 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції буде складено не пізніше 05 березня 2018 року.

Головуючий

Судді