Судді Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду
справа № 577/4979/15-ц
провадження № 61-746св17
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (головуючого), Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П., задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_6, скасував рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 8 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 14 січня 2016 року, і відмовив в задоволенні позову про вселення, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом.
При цьому вказав, що «судами встановлено, що позивач вселилась до спірного будинку в якості члена сім'ї відповідача, який прийняв спадщину після смерті власника, а відтак будинок належить йому з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК), проте таке вселення здійснене без дотримання встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку, а тому з висновком про те, що позивач набула право користування жилим приміщенням у спірному будинку, погодитись неможливо. Оскільки позивач не набула право постійного користування жилим приміщенням у будинку, її позовні вимоги про вселення та усунення перешкод задоволенню не підлягають».
Не можу погодитися з рішенням колегії суддів з таких причин.
При розгляді справи № 577/4979/15-ц судами встановлено, що житловий будинок у АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті ОСОБА_7 єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, є його син - ОСОБА_6 Свідоцтва про право на спадщину не видавались.
10 серпня 2013 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8, а ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_9. Згідно довідок голови квартального комітету № 19 ОСОБА_6 зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1. Разом з ним проживали, але не були зареєстровані дружина ОСОБА_8, син ОСОБА_9 Судами встановлено, що право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_7
Відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно статті 1299 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежував момент виникнення права на спадщину та момент виникнення права власності на нерухоме майно.
Право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, в разі прийняття спадщини, належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Натомість право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту здійснення державної реєстрації права власності. Тобто право на спадщину внаслідок проведення державної реєстрації права власності на нерухомість трансформується в речове право.
Оскільки на час проживання дружини ОСОБА_8 та сина ОСОБА_9 державна реєстрація права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 (як спадкоємцем) не здійснена, то відповідно у нього не виникло право власності на цей будинок. Не виникнення права власності зумовлює неможливість застосування для вирішення спору тих норм, які розраховані на їх застосування до речового права (права власності).
Верховним Судом України, в постанові від 6 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 було зроблено висновок, що «члени сім'ї спадкоємця, який отримав свідоцтво на спадщину, але не здійснив реєстрації свого права власності в установленому законодавством порядку, мають нарівні з власником право користування жилим приміщенням, що належить спадкоємцю як спадщина, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Ураховуючи вищезазначене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають право на користування жилим будинком АДРЕСА_1 як члени сім'ї спадкоємця - власника 1/4 частини цього будинку ОСОБА_2, яке належить їм та захищається нормами статей 109, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України». Тобто Верховний Суд України допустив поширення норм, які стосуються речових прав (стаття 156 ЖК України та стаття 405 ЦК України) до тих випадків, коли у особи є тільки право на спадщину.
Тому на підставі підпункту 7 пункту 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК, потрібно було постановити ухвалу про передачу справи на Велику Палату Верховного Суду, у зв'язку із необхідністю відступу від висновку, що міститься в постанові Верховного Суду України від 6 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15.
Суддя В. І. Крат