Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 592/5281/16-ц

провадження № 61-4075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 липня 2016 року у складі головуючого судді Князєва В. Б. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 21 вересня 2016 року у складі колегії суддів Рибалки В. Г., Левченко Т. А., Семеній Л. І.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року справу № 592/5281/16-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 592/5281/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 9 червня 2012 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Сум від 19 травня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. За період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства за спільні кошти з відповідачем у 2013 році на підставі договору купівлі - продажу набуто спірне майно - квартира АДРЕСА_1. Оскільки оформленням документів займався відповідач, то у свідоцтві про право власності саме він зазначений як власник. У зв'язку з цим позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Сум від 22 липня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира була придбана сторонами за час шлюбу і є спільним майном подружжя.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 21 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просив рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 21 вересня 2016 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не мала коштів для придбання спірної квартири за договором інвестування, який зі сторони довірителя виконано одразу після його підписання шляхом внесення відповідної суми коштів з депозиту батька відповідача. Таким чином, спірне майно не є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбано за кошти батьків відповідача, і поділу не підлягає.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 надіслала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанції без змін. Спірна квартира придбана за кошти колишнього подружжя. Крім того, відповідно до квитанції від 4 червня 2013 року саме відповідач, а не будь-яка інша особа, є платником по договору інвестування, а тому зазначене спростовує доводи про те, що спірна квартира придбана за кошти його батьків.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

24 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судами встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 9 червня 2012 року по 19 травня 2016 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 січня 2015 року квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_4

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у шлюбі.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Враховуючи фактичні обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, є спільним майном подружжя і ОСОБА_4 не спростував ці обставини.

Доводи касаційної скарги про те, що батько відповідача 3 червня 2013 року зняв з депозитного рахунку банку кошти у розмірі 359 911 грн 23 коп. та наступного дня кошти у розмірі 531 75 грн були сплачені у рахунок договору про участь у фонді фінансування будівництва спірної квартири, не свідчать про те, що саме ці кошти були сплачені у рахунок вартості квартири і що вони давались ОСОБА_4 особисто, а не подружжю. Крім того, батько відповідача не заявляв самостійних вимог до позивачки ОСОБА_3 та не просив визнати право власності на спірну квартиру у разі оплати її вартості.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 та залишення без змін рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 липня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Сумської області від 21 вересня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В.М. Коротун

В. І. Крат