Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 369/4321/14-ц

провадження № 61-12885св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представники відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником - ОСОБА_12, на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2015 року

у складі судді Усатова Д. Д. та рішення Апеляційного суду Київської області

від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М.,

Яворського М. А., Ігнатченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_7 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 серпня 2002 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. За час спільного проживання в шлюбі ними, як подружжям, було придбано майно, що складається із: квартири АДРЕСА_1, вартістю 1 600 000 грн, земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 1 650 000 грн. На вказаній земельній ділянці збудовано будинок, вартістю 16 200 000 грн. Згоди щодо поділу спільного сумісного майна сторонами не досягнуто.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати за ним частку спільного майна подружжя у вигляді права власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнати за ОСОБА_7 частку спільного майна подружжя, що включає право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, та житловий будинок, що розташований на вказаній земельній ділянці.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 16 червня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за

ОСОБА_4 частку спільного майна подружжя у вигляді права власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_7 частку спільного майна подружжя, що включає право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, та житловий будинок, який розташований на вказаній земельній ділянці.

Рішення районного суду мотивовано тим, що, задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що придбане сторонами під час перебування у шлюбі майно є спільним майном подружжя і підлягає поділу та погодився з варіантом поділу, запропонованим позивачем.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, та

1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, та 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, виходячи з вимог статті 60 СК України, спірне майно подружжя належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а виходячи з вимог статті 70 СК України при поділі вказаного майна частки сторін є рівними, тобто по 1/2 частини кожному з подружжя, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що за сторонами визнано право власності на рівні частки в спільному майні.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що на земельній ділянці, що розташована по АДРЕСА_2, побудовано будинок, який не введено в експлуатацію. Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 15 червня 2015 року № 1237 залишкова вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 становить 6 187 866 грн. З листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 22 лютого 2017 року вбачається відсутність інформації щодо видачі Інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області за період з 2008 по

2011 років документів дозвільного характеру на об'єкт будівництва, що розташований за вказаною адресою. З інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна убачається, що у Рєстрі прав власності на нерухоме майно відомості відсутні. Тому житловий будинок АДРЕСА_2 не є об'єктом цивільного обороту та не може підлягати поділу, оскільки право власності в установленому законом порядку на час розгляду справи не зареєстровано.

У касаційнійскарзі, поданій у квітні 2017 року, ОСОБА_7 в особі представника - ОСОБА_10, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити частково. У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1;

за ОСОБА_7 право власності на 2/3 частини вказаної квартири і земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень порушено норми матеріального та процесуального права. Спірний будинок, розташований у АДРЕСА_2, є самочинним будівництвом і не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягати поділу. Вважала, що при вирішенні спору суд повинен відступити від засад рівності часток подружжя, оскільки після розірвання шлюбу на її утриманні залишилась дочка, а розмір аліментів, які сплачує позивач, недостатній для забезпечення розвитку дитини.

ОСОБА_4 судові рішення не оскаржив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя визначається за правилами статті 70 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1, та земельна ділянка, що знаходиться по

АДРЕСА_2, належать сторонам на праві спільної сумісної власності, а виходячи з вимог статті 70 СК України при поділі вказаного майна частки сторін є рівними, тобто по 1/2 частини кожному з подружжя, тому за сторонами визнано право власності на рівні частки в спільному майні.При цьому житловий будинок АДРЕСА_2 не є об'єктом цивільного обороту та не може підлягати поділу, оскільки право власності в установленому законом порядку на час розгляду справи не зареєстровано.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_7 на необхідність збільшення її частки у спільному сумісному майні, у зв'язку із тим, що після розірвання шлюбу в неї на утриманні залишилась дочка, а розмір аліментів, які сплачує позивач, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини, відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України, є безпідставними, оскільки ОСОБА_7 не надала суду належних доказів, які ж саме конкретно позивачем порушені інтереси дитини при поділі спірного майна, що стало б підставою відступу від принципу рівності часток подружжя в праві на майно, передбаченою зазначеною нормою права.

Обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі були предметом дослідження апеляційного суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником - ОСОБА_12, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников