Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 369/599/16-ц

провадження № 61-6887зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом доОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 жовтня 2005 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що із травня 2015 року сімейно-шлюбні стосунки між ними припинилися, з цього часу вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Збереження шлюбу і сім'ї є неможливим та суперечить інтересам їхнього сина, який потребує постійного догляду та лікування. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2

У лютому 2016 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов про поділ майна подружжя. Зустрічний позов мотивовано тим, що за період шлюбу у 2013 році сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1. Вказував, що ОСОБА_1 заперечує його право на вищевказану квартиру, після народження сина він вимушений проживати у своїх друзів, оскільки ОСОБА_1 не допускає його до їхнього спільного житла. Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив поділити спільне сумісне майно подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_1 в рівних частинах.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 22 жовтня 2005 року, актовий запис № 1965. Залишено прізвище позивачу ОСОБА_1 після розірвання шлюбу «Терешкевич».

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року залишено без змін.

У поданій у березні 2017 року до Верховного Суду України заяві ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції, ухвалу апеляційного суду, рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: частини третьої статті 57 СК України, статей 60, 61 СК України, частини другої статті 65 СК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; та невідповідність судового рішення викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 57, 60, 61, частини другої статті 65 СК України.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_1 посилається на постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, від 12 жовтня 2016 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року, від 12 грудня 2012 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що у задоволенні заяви необхідно відмовити з огляду на таке.

Судами встановлено, що з 22 жовтня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) 25 квітня 2013 року укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до пункту 1 якого продавець продав квартиру АДРЕСА_4, у власність покупця, а покупець прийняв відчужувану квартиру у власність і сплатив за неї грошову суму, визначену цим договором. Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати загальною площею 57,3 кв.м, житловою площею 24,4 кв.м. Згідно пункту 3 вказаного договору купівлі-продажу квартири за домовленістю сторін цей продаж вчинено за 280 тис. грн і вказану суму грошей продавець отримав від покупця повністю до підписання даного договору. Підписами на договорі сторони підтверджують факт повного розрахунку.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції, із висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із доведеності та обґрунтованості зустрічних позовних вимог, оскільки вищевказана квартира є спільною сумісною власністю сторін, адже набута сторонами як подружжям за час шлюбу. ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти, отримані від продажу належної їй на праві особистої власності у 2011 році квартири АДРЕСА_3 у розмірі 50 733 грн, були витрачені позивачем на придбання спірної квартири.

Разом з тим, у наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, Верховний Суд України погодився із висновками суду першої інстанції пропридбання спірної частини будинку за особисті кошти одного з подружжя, що встановлено із сукупності доказів у справі.

У наданій для прикладу постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року міститься висновок про те, що суд апеляційної інстанції, дослідивши та надавши оцінку іншим, крім договору купівлі-продажу 34/100 частин спірного домоволодіння від 19 листопада 2004 року, доказам, зокрема договору купівлі-продажу 49/100 частини квартири від 15 листопада 2004 року за 20 тис. 90 грн, яка належала на праві власності чоловіку, його матері та сестрі, а кожен з них отримав від продажу по 6 тис. 697 грн, вказану грошову суму чоловік вклав у придбання 34/100 частин спірного домоволодіння, застосовуючи норми статей 57, 60 СК України, дійшов висновку про те, що особистою приватною власністю одного з подружжя є 24/100 частини спірного домоволодіння, а решта 10/100 частин є спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, у справах встановлено різні фактичні обставини, що не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року, від 12 грудня 2012 року, які надані заявником для порівняння та якими судові рішення судів попередніх інстанції скасовано, а справи передано на новий розгляд, не містять правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а вказують на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином обставин справи.

За таких обставин, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до змісту статті 360-5 ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Керуючись пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик