Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 294/220/14-ц

провадження № 61-9564св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: виконавчий комітет Любарської селищної ради Житомирської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, у складі судді Потапової Т. М., від 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І., від 30 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до виконавчого комітету Любарської селищної ради Житомирської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень виконавчого комітету селищної ради.

Свої вимоги, із урахуванням їх уточнень, позивач мотивував тим, що 24 березня 1988 року за рішенням виконкому Любарської селищної радиЖитомирської області № 25 він та його брат ОСОБА_5 отримали земельну ділянку в смт. Любар Житомирської області для будівництва двохквартирного житлового будинку. Для будівництва будинку вони взяли кредит в ощадбанку СРСР по 10 тис. карбованців, отримали проектну документацію, будівництво закінчили у 1991 році. Брат вселився в 1/2 частину збудованого будинку, а він у своїй половині будинку дозволив проживати своїм батькам, оскільки на той час працював і проживав у м. Житомир. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1, батько одружився з іншою жінкою, з якою по цей час проживає у спірному будинку. 24 вересня 2011 року позивач дізнався від батька, що його 1/2 частина будинку по АДРЕСА_1, яку він будував за свої кошти разом із братом, належить його батькові на підставі рішень виконкому Любарської селищної ради № 47 від 05 грудня 1989 року, № 33 від 11 травня 1993 року, № 36 від 16 червня 1993 року. Вважає, що дані рішення порушують його права на користування земельною ділянкою та будинком по АДРЕСА_1, оскільки вони прийняті з порушенням регламенту роботи виконкому, скріплені неналежною (не гербовою) печаткою, не містять підпису голови виконкому.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати протиправними та скасувати рішення виконкому Любарської селищної ради Житомирської області № 47 від 05 грудня 1989 року, № 33 від 11 травня 1993 року, № 36 від 16 червня 1993 року.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Любарської селищної ради Житомирської області № 33 від 11 травня 1993 року про затвердження акта прийому в експлуатацію житлового будинку по АДРЕСА_1. Визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Любарської селищної ради Житомирської області № 36 від 16 червня 1993 року про оформлення права власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 Визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Любарської селищної ради Житомирської області № 47 від 05 грудня 1989 року про відміну частково рішення № 25 від 24 березня 1988 року, у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 вибув в інше місце проживання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при дослідженні оригіналів рішень виконкому Любарської селищної ради Житомирської області № 33 від 11 травня 1993 року та № 36 від 16 червня 1993 року встановлено, що вони, у порушення вимог статті 44 Закону УРСР № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», не підписані головою виконкому, а тому саме з цих підстав є незаконними. Оскаржене рішення № 47 від 05 грудня 1989 року про відміну в частині рішення № 25 (26) від 24 березня 1988 року підписане головою виконкому та секретарем, скріплене печаткою. Однак, печатка, якою скріплений оригінал рішення, не є гербовою, що суперечить постанові Президії Верховної Ради УРСР від 10 квітня 1981 року. Вказано, що про порушення своїх прав позивач довідався у 2011 року, а отже не пропустив строк позовної давності при зверненні до суду.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскаржені ОСОБА_2 рішення органу місцевого самоврядування прийняті з порушенням діючого на той час законодавства, порушують його законні права, зокрема на користування земельною ділянкою під забудову житлового будинку, оформлення права власності, а тому є протиправними та підлягають скасуванню. Позивачем не пропущений строк позовної давності при звернення до суду.

У липні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що всупереч вимогам процесуального закону відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не направлялися судові повістки, у зв'язку із чим останні не змогли брати участь у справі. Описова частина судового рішення суду першої інстанції не містить констатації того, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належним чином повідомлені про розгляд справи. Судом першої інстанції не було встановлено, які саме права позивача було порушено, оскільки спірна земельна ділянка у приватну власність ОСОБА_2 не надавалась, акт прийому будинку в експлуатацію на ім'я позивача не виготовлявся, будинок на його ім'я у встановленому законом порядку не оформлявся, а з 01 січня 2004 року право власності на нерухоме майно виникає лише з моменту його державної реєстрації. Таким чином, не набувши права власності на землю чи будинок, позивач не міг їх втратити через 25 років внаслідок прийняття оспорюваних рішень Любарської селищної радиЖитомирської області.

05 серпня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що оскаржені судові рішення ухвалені у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи усі фактичні обставини справи. Судами попередніх інстанцій у повному обсязі з'ясовано обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, а доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Любарської селищної ради Житомирської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування рішень виконавчого комітету селищної ради, призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Доводи заявника про те, що він належним чином не був повідомлений про розгляд справи у судді першої інстанції не знайшли свого підтвердження при перевірці даних обставин та спростовуються підписом у судовій повістці (№ 613/2-310/12 від 18 вересня 2012 року) про отримання 18 вересня 2012 року позовної заяви з доданими до неї документами та копії ухвали районного суду від 18 вересня 2012 року про відкриття провадження у даній справі.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Любарської селищної ради народних депутатів № 25 від 24 березня 1988 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 виділено земельну ділянку площею 0,20 га під будівництво індивідуального 2-х квартирного житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Любарської селищної ради народних депутатів № 47 від 05 грудня 1989 року відмінено в частині рішення № 26 (25) від 24 березня 1988 року в зв'язку з тим, що ОСОБА_2 вибув в інше місце проживання. Надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 на земельній ділянці, якою користувався його син ОСОБА_2

У вказаному рішенні наявне виправлення цифри «№ 25» виправлено на «№ 26», або навпаки з «№ 26» виправлено на «№ 25» .

Судом першої інстанції досліджувалися тексти рішень Любарської селищної ради народних депутатів № 25 і № 26 від 24 березня 1988 року та було встановлено, що рішення № 26 не стосується громадян ОСОБА_3, даним рішенням вирішено питання опіки неповнолітньої дитини за заявою ОСОБА_6

Із урахуванням досліджених судом першої інстанції рішень № 25 і № 26 від 24 березня 1988 року, суд дійшов правильного висновку, що рішенням відповідача № 47 від 05 грудня 1989 року відмінено саме рішення № 25 від 24 березня 1988 року щодо надання ОСОБА_2 земельної ділянки під забудову.

В подальшому, рішенням виконавчого комітету Любарської селищної ради народних депутатів № 33 від 11 травня 1993 року затверджено акт прийомки в експлуатацію жилого будинку по АДРЕСА_1 на підставі заяви ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Любарської селищної ради народних депутатів № 36 від 16 червня 1993 року право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 оформлено за ОСОБА_3 щодо 1/2 частини житлового будинку, про що видано свідоцтво про право власності.

Суди встановили, що оригінали вказаних рішень виконкому № 33 від 11 травня 1993 року та № 36 від 16 червня 1993 року не підписані головою виконкому.

Статтями 132-135 Конституції України (у редакції від 20 квітня 1978 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваних рішень) визначено, що виконавчими і розпорядчими органами місцевих Рад народних депутатів є виконавчі комітети, які обираються ними. Компетенція виконавчих комітетів місцевих Рад народних депутатів і порядок їх діяльності визначаються на основі цієї Конституції, Законом «Про місцеві Ради народних депутатів України та місцеве самоврядування». Виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів приймають рішення і видають розпорядження в межах повноважень, наданих їм законодавством України.

Відповідно до статті 49 Закону УРСР «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» (далі Закон № 533-XII) виконавчий комітет Ради народних депутатів у межах своїх повноважень приймає рішення і видає розпорядження. Рішення виконавчого комітету приймаються більшістю від загального складу виконавчого комітету. Акти виконавчого комітету та його органів, прийняті в межах їх повноважень, набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо не встановлено іншого строку введення цих актів у дію, доводяться до виконавців і є обов'язковими для виконання.

Статтею 44 Закону № 533-ХІІ визначено правовий статус голови виконкому. Так, голова виконавчого комітету Ради народних депутатів (голова Ради) організує на основі колегіальності роботу виконавчого комітету і веде його засідання; координує діяльність осіб, що входять до складу виконавчого комітету; організує виконання рішень Ради і виконавчого комітету; інформує на черговому засіданні виконавчого комітету про видані ним розпорядження виконавчого комітету; підписує рішення і розпорядження виконавчого комітету. Голова виконавчого комітету представляє виконавчий комітет у відносинах з державними та громадськими органами і організаціями, іншими органами місцевого самоврядування, підприємствами (об'єднаннями), організаціями, установами і громадянами. Голова виконавчого комітету є розпорядником рахунків виконавчого комітету в установах банків.

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Любарської селищної ради народних депутатів № 47 від 05 грудня 1989 року, яким відмінено в частині рішення № 26 (25) від 24 березня 1988 року, позивач посилався на те, що він не надавав дозволу на переоформлення на батька наданого йому права будівництва житлового будинку, а вказане рішення № 47 від 05 грудня 1989 року було прийнято без його відома та у порушення вимог чинного на той час законодавства.

Судами було встановлено, що згідно протоколу засідання виконкому Любарської селищної ради від 05 грудня 1989 року до порядку денного не внесено розгляд заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про передачу земельної ділянки під будівництво. На засіданні виконкому розглядалася заява ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про дозвіл на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 на земельній ділянці ОСОБА_9

Оспорюване рішення № 47 від 05 грудня 1989 року про відміну в частині рішення № 25 (26) від 24 березня 1988 року підписане головою виконкому та секретарем, скріплене печаткою. Однак, печатка, якою скріплений оригінал рішення не є гербовою, що суперечить постанові Президії Верховної Ради УСРС від 10 квітня 1981 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов висновку про те, що заява ОСОБА_3 про дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1, що надавалась ОСОБА_2 відсутня, а оспорюване рішення виконкому № 47 від 05 грудня 1989 року (яке впливає на права позивача) при відсутності такої заяви не може вважатись таким, що відповідає вимогам чинного той час законодавства.

Згідно статті 36 ЗК УРСР (1970 року, який діяв нас прийняття рішення виконавчого комітету Любарської селищної ради народних депутатів № 47 від 05 грудня 1989 року) право громадян на користування наданою земельною ділянкою підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках: 1) добровільної відмови від користування земельною ділянкою; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) переїзду на інше постійне місце проживання всіх членів двору або сім'ї, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 106-1 цього Кодексу; 4) припинення трудових відносин, у зв'язку з якими було надано службовий наділ, за винятком випадків, передбачених статтею 134 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством СРСР і Української РСР; 5) смерті всіх членів двору або сім'ї; 6) виникнення необхідності вилучення земельної ділянки для державних або громадських потреб.

Право користування земельною ділянкою може бути припинене у випадках вчинення громадянином дій, передбачених статтею 169 цього Кодексу, а також при невикористанні протягом двох років підряд земельної ділянки або використанні її не відповідно до тієї мети, для якої вона надана.

Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини першої і частиною другою цієї статті, мало проводитись за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадках, передбачених пунктом 6 цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки.

Статтею 36 ЗК УРСР (1970 року) передбачено, що надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться лише після припинення права користування земельною ділянкою за попереднім користувачем.

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що окремих рішень Любарською селищною радою народних депутатів про припинення права користування за ОСОБА_2 земельною ділянкою, яка йому була виділена рішенням виконавчого комітету № 25 від 24 березня 1988 року для будівництва будинку у зв'язку з його добровільною відмовою від користування земельною ділянкою або переїзду на інше постійне місце проживання всіх членів двору або сім'ї, не приймалось, а тому право, надане позивачу рішенням виконавчого комітету № 25 від 24 березня 1988 року, було фактично припинено не у передбачений законом спосіб.

Погоджуючись із висновком міськрайонного суду про задоволення позовних вимог в частині скасування рішень виконавчого комітету Любарської селищної ради народних депутатів № 33 від 11 травня 1993 року та № 36 від 16 червня 1993 року, апеляційний суд виходив із того, що ці рішення, які були отриманні судом першої інстанції із архівної установи, у порушення статті 44 Закону УРСР «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» не підписані головою виконкому.

Однак, при дослідженні вказаних доказів і наданні оцінки дотриманню з боку позивача строку позовної давності, судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що потреба виправити минулу помилку, допущену державним органом, не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Суд касаційної інстанції вважає передчасними висновки суду апеляційної інстанції щодо правомірності скасування спірних актів органів місцевого самоврядування, прийнятих у тому числі і за радянських часів і оспорених більш, ніж через 20 років, оскільки апеляційний суд не надав оцінки пропорційності такого втручання у права відповідачів на нерухоме майно, збудоване на спірній земельній ділянці.

Суд апеляційної інстанції при застосуванні статті 261 ЦК України не врахував, що у цій статті містяться терміни «довідався» та «міг довідатися», що дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач на протязі більше двадцяти років не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, чинного на момент прийнятті судових рішень, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 30 червня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Апеляційного суду Житомирської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта