Справа № 148/521/17
Провадження № 22-ц/801/122/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О.В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 рокуСправа № 148/521/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

учасники справи:

позивач : акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач : ОСОБА_3,

розглянув у письмовому провадженні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 04.09.2018 року, ухвалене у складі судді Саламахи О.В., дата складання повного тексту рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 19.06.2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н.

Відповідно до умов кредитного договору банком позичальнику було оформлено кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Проте, відповідач ОСОБА_3 порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість, продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає. Станом на 28.02.2017 року кредитна заборгованість не погашена і складає 25253,24 грн.

Виходячи з наведеного, положень статей 509, 525, 526, 527, 430, частини першої статті 598, статей 599, 610, частини другої статті 615, статей 629, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість по кредитному договору № б/н від 19.06.2012 року у сумі 25253,24 грн., з них 247,90 грн. заборгованість за кредитом, 19036,68 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4289,93 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована складова), 1178,73 грн. штраф (процентна складова).

04.09.2018 року ОСОБА_3 подано заяву про застосування позовної давності /а.с. 39/.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 04.09.2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем суду не надано доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що самі ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суд з позовом.

Також суд виходив з того, що в анкеті-заяві від 19.06.2012 року підписаній відповідачем не зазначено тип платіжної картки, яку отримала позичальниця, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості встановити всіх умов на яких ОСОБА_3 надано кредит.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що останній платіж ОСОБА_3 здійснила 14.03.2013 року, в той час як ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду 23.03.2017 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно з анкетою-заявою та довідкою про картки клієнта ОСОБА_3 згідно кредитного договору б/н від 19.06.2012 року отримала картку № НОМЕР_2, яка мала термін дії до останнього дня 03.2016 року, тобто до 31.03.2016 рок.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах зазначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Аналогічна позиція викладено ВСУ у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14.

Таким чином, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подано апеляційну скаргу в межах строку позовної давності.

Також зазначає, що про факт отримання кредитної картки свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідач користувалася вказаною карткою, знімав кошти з банкоматів, здійснював оплату в магазинах та через термінали самообслуговування, вказані операції є неможливими без фізичного пред'явлення кредитної картки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

За змістом частини першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено, що 19.06.2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір б/н.

Відповідно до умов кредитного договору банком позичальнику було оформлено кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконала, у неї утворилася заборгованість, розмір якої станом на 28.02.2017 року, згідно наданого банком розрахунку, складає 25253,24 грн., з них : 247,90 грн. заборгованість за кредитом, 19036,68 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4289,93 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована складова), 1178,73 грн. штраф (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем суду не надано доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що самі ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суд з позовом.

Також суд виходив з того, що в анкеті-заяві від 19.06.2012 року підписаній відповідачем не зазначено тип платіжної картки, яку отримала позичальниця, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості встановити всіх умов на яких ОСОБА_3 надано кредит.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що останній платіж ОСОБА_3 здійснила 14.03.2013 року, в той час як ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду 23.03.2017 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Зазначений висновок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вважає таким, що не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, зроблений за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду, викладений у рішенні, фактичним обставинам справи.

Так, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності з огляду на те, що останній платіж ОСОБА_3 здійснила 14.03.2013 року, в той час як ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду 23.03.2017 року.

Відповідно до пунктів 2.1.1.2.11 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Отже, заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про те, що позивач у межах строку позовної давності подано позов у суду, так як згідно з анкетою-заявою та довідкою про картки клієнта ОСОБА_3 згідно кредитного договору б/н від 19.06.2012 року отримала картку № НОМЕР_2, яка мала термін дії до останнього дня 03.2016 року, тобто до 31.03.2016 рок, тоді як з позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося у суд у березні 2017 року.

Невірними суд апеляційної інстанції вважає також висновки місцевого суду про те, що позивачем суду не надано доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що самі ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суд з позовом, крім цього, в анкеті-заяві від 19.06.2012 року підписаній відповідачем не зазначено тип платіжної картки, яку отримала позичальниця, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості встановити всіх умов на яких ОСОБА_3 надано кредит.

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Встановлено, що відповідач допустила порушення умов кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості.

За нормами частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

ОСОБА_3, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, приєдналася до договору приєднання та погодилася з його умовами.

При цьому Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та правила були чинними під час укладення договору.

Також суд апеляційної інстанції враховує, що отримання кредитної картки відповідачем підтверджується наданими банком доказами, зокрема, анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що власноруч підписана ОСОБА_3 /а.с. 6/.

Стаття 633 ЦК України передбачає, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість, користувалась кредитними коштами, тобто погоджувалась з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами АТ КБ «Приватбанк».

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції вважає доведеними позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в сумі 247,90 грн.

У той же час, апеляційний суд вважає необґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в сумі 19036,68 грн. з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розмірів наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з умовами, то рахується, що клієнт прийняв нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням і без попереднього повідомлення клієнта.

Згідно з Тарифами банку базова відсоткова ставка становила 36 % річних.

Установлено, що процентна ставка за користування кредитом була збільшена банком 01.04.2015 року до 43,20 % річних.

У відповідності до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57цс12, боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за процентами за період з 19.06.2012 року по 31.03.2015 року в сумі 1754,19 грн., виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 36 % річних.

Окрім цього, підлягає стягненню з відповідача також заборгованість по процентам за період з 01.04.2015 року по 31.03.2016 року (останній день дії картки) згідно процентної ставки 36 % річних, що становить 90,73 грн. (розрахунок (247,90 грн. (залишок простроченої заборгованості по кредиту) х 36 % (річна процентна ставка 89,24 грн.) / 360 днів (кількість днів в році, що визначена домовленістю сторін при укладенні договору) х 366 (дні прострочення з 01.04.2015 року по 31.03.2016 року) = 90,73 грн.)).

Таким чином, розмір заборгованості по процентам за кредитним договором станом на 31.03.2016 року становить 1844,92 грн. (розрахунок 1754,19 + 90,73 = 1844,92 грн.).

Позовні вимоги про стягнення процентів за період з 01.04.2016 року по 28.02.2017 року задоволенню не підлягають, оскільки згідно із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Не підлягає задоволенню також вимога АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з відповідача пені зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., включаючи прострочення зобов'язань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

У той же час, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 19.06.2012 року, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі (50 та 100 гривень), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, як передбачено частиною третьою статті 549 ЦК України.

Як вбачається з Умов та правил, пеня складається з двох частин: відсоткової, що нараховується за кожний день порушення зобов'язання та твердої суми. Відсоткова частина позивачем не нараховувалась, а лише пред'явлено до стягнення тверду частину, по 50 та 100 гривень щомісячно /а.с. 4/.

Суд апеляційної інстанції вважає, що завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

Не може бути задоволена також позовна вимога в частині стягнення штрафу (фіксована складова), оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (пункт 2.1.1.7.6. Умов та правил) не відповідає суті і змісту частини другої статті 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання.

Крім того, зі змісту статті 549 ЦК України випливає, що поняття штрафу визначене у цій статті та порядок його обрахунку, є обов'язковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не може бути змінений та викладений на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається його суть, тобто він перестає бути видом забезпечення виконання зобов'язання - неустойкою в розумінні закону.

Разом з тим, підлягає задоволенню вимога про стягнення штрафу (процентна складова) у розмірі 5 % від суми заборгованості, як обумовлено сторонами у договорі, що становить 104,64 грн. (розрахунок 247,90 (тіло кредиту) + 1844,92 (заборгованість по процентам) = 2092,82 грн. х 5 % = 104,64 грн.).

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.06.2012 року в розмірі 2197,46 грн., з них: 247,90 грн. - заборгованість за кредитом, 1844,92 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 104,64 грн. - штраф (відсоткова складова).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового про часткове задоволення позову.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункт в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_3 слід стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 348 грн. (розрахунок 2197,46 (задоволена частинна вимог) х 100 : 25253,24 (ціна позову) = 8,7 %; 1600 +2400 = 4000 х 8,7 % = 348 грн.).

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 04.09.2018 року у даній справу скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за договором № б/н від 19.06.2012 року в розмірі 2197 (дві тисячі сто дев'яносто сім) гривень 46 копійок, з них: 247,90 грн. - заборгованість за кредитом, 1844,92 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 104,64 грн. - штраф (відсоткова складова).

В іншій частині позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () судовий збір в сумі 348 (триста сорок вісім) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді Підпис Т. О. Денишенко

Підпис В. П. Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 05.12.2018 року.