Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 643/14570/15-ц

провадження № 61-30931св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - кредитна спілка «Соколов»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року у складі судді

Короткого І. П. та ухвалу апеляційного суду Харківської області

від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Бровченка І. О.,

Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року кредитна спілка «Соколов» (далі - КС «Соколов», кредитна спілка) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просила стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 355 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору

від 04 травня 2010 року, укладеного між КС «Соколов» та ОСОБА_3, остання отримала у кредит грошові кошти в сумі

1 000 грн на умовах, визначених договором, строком до 04 травня

2015 року. Зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконала, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка в добровільному порядку сплачена не була.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КС «Соколов» заборгованість за кредитним договором в сумі 24 355 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виникли зобов'язання, що випливають з кредитного договору. Оскільки позичальник виконував обов'язки, покладені кредитним договором, неналежним чином, кредитор має право на стягнення коштів у судовому порядку.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2017 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем доведено факт надання кредитною спілкою кредитних коштів відповідачу. Отримавши у кредит кошти, ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором зі сплати процентів та повернення кредиту не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої підтверджується наведеним в позовній заяві розрахунком, який не спростований відповідачем.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про непоширення дії Закону України «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, оскільки відповідне застереження у договорі є незаконним, а на правовідносини з надання кредитних коштів поширюється дія вказаного закону.

Кредитна спілка при підписанні кредитного договору ввела відповідача, як споживача послуг, в оману та в порушення вимог абзацу 16 частини першої статті 6, частини другої статті 11, статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», не надав їй відомості, необхідні при укладенні договору.

Крім того, заявник послалася на несправедливість умов кредитного договору, істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наявність у договорі дискримінаційних умов, які порушують принцип добросовісності. Через значну кількість несправедливих умов кредитний договір порушує принцип рівності сторін договору на шкоду відповідача. Такий договір є нікчемним і визнання його недійсним судом не вимагається, тому стягнення на підставі цього договору заборгованості є безпідставним.

Позивачем не надано розрахунку заборгованості, який відповідає вимогам бухгалтерського обліку, зокрема Закону України «Про бухгалтерський облік».

Крім того, заявник посилається на порушення судом першої інстанції порядку ухвалення заочного рішення, оскільки неявка ОСОБА_3 у судове засідання не була повторною, так як судом проведено лише одне судове засідання, про день час та місце якого відповідач не була належним чином повідомлена. Вказує на те, що була позбавлена можливості у повному обсязі скористатися своїми правами щодо надання доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 04 травня 2010 року між КС «Соколов» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала у кредит кошти в сумі 1 000 грн, строком

до 04 травня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно з пунктом 5 договору, яким передбачено: а) 1,5 % в день за період, за який проценти не були сплачені достроково; б) 20% в місяць, якщо проценти сплачуються достроково (наперед).

У день отримання кредиту, відповідно до підпункту «б» пункту 5 кредитного договору, позичальник сплатила проценти за користування кредитом у сумі 200 грн, тобто по 03 червня 2010 року.

Факт надання КС «Соколов» відповідних коштів відповідачу підтверджується видатковим касовим ордером від 04 травня 2010 року, а також заявою ОСОБА_7

Станом на 08 вересня 2014 року існує заборгованість у розмірі 24 355 грн із яких: 1 000 грн - сума кредиту; 23 355 грн - заборгованість по процентам, відповідно до підпунктом «а» пункту 5 кредитного договору, за період

з 04 червня 2010 року по 08 вересня 2014 року.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українивизначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов'язань.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 10 ЦПК України у редакції в редакції, чинній на момент розгляду справ місцевим та апеляційним судами, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які брали участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, сприяє здійсненню особами, які беруть участь у справі, здійсненню їхніх процесуальних прав та обов'язків.

Зокрема, забезпечуючи здійснення позивачем процесуального обов'язку із надання доказів та доведення перед судом переконливості розрахунку заборгованості.

Відповідно до статті 57 ЦПК Українив редакції, чинній на момент розгляду справ місцевим та апеляційним судами, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Погоджуючись з зазначеним у позовній заяві розміром заборгованості та покладаючи на ОСОБА_7 обов'язок по сплаті

24 355 грн, місцевий суд не врахував, що матеріали справи не містять детальний розрахунок заборгованості, який містить суми та періоди прострочення.

Кредитний договір та видатковий ордер, на які зіслався суд першої інстанції, не можуть свідчити про наявність саме заборгованості по кредиту.

Місцевий суд не перевірив наведений позивачем розмір заборгованості по кредитному договору, суми нарахованої заборгованості та підстави для її стягнення, не дослідив умови кредитного договору та не врахував, що строк дії кредитного договору встановлено до 04 травня 2015 року, проценти за користування кредитом позивачем нараховано станом на 08 серпня 2015 року, у рішенні не встановив, чи досягли сторони кредитного договору домовленості про порядок повернення кредиту поза межами строку дії договору.

Аргументуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_7 вказувала, що грошові кошти вона не отримувала, у зв'язку з чим заявляла клопотання про витребування банківської виписки по рахунку позивача, в якому було б відображено рух коштів, проте апеляційний суд у порушення вимог статті 315 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справ апеляційним судом, ці доводи взагалі не досліджував і оцінки їм не надав.

Поза увагою суду залишився той факт, що банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, якийпідтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов'язкових реквізитів.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного, рішення судів підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити наявні у справі докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня

2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська