Справа № 200/1692/17
Провадження № 2/200/2071/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«29» березня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді: Женеску Е.В.,

за участю секретаря: Санжаровської Я.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 про поділ майна подружжя визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1, загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., що складається з: коридор-1, площею 4,6 кв.м., кладова -2, площею 0,3 кв.м., ванна-3 площею 2,1 кв.м., туалет-4 площею 1,2 кв.м., кухня-5 площею 7,7 кв.м., житлова кімната 6, площею 10,2 кв.м., житлова кімната 7, площею 17,5 кв.м., лоджія І, площею 2,1 кв.м. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач зареєстрований у спірній квартирі та оплачує комунальні послуги, іншого житла не має. Сторони не можуть знайти домовленості у користуванні квартирою, сплати комунальних послуг тощо, відповідачка чинить перешкоди у користуванні квартирою та не сплачує комунальні послуги, тому позивач змушений звернутися до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою.

З огляду на зазначене, позивач просить суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування позивачу виділити житлову кімнату -6 площею 10,2 кв.м., у користування відповідачу виділити житлову кімнату -7 площею 17,5 кв.м.; приміщення коридор-1 площею 4,6 кв.м., кладова -2, площею 0,3 кв.м., ванна-3 площею 2,1 кв.м., туалет-4 площею 1,2 кв.м., кухня-5 площею 7,7 кв.м., лоджія І, площею 2,1 кв.м. - залишити в загальному користуванні співвласників.

Ухвалою суду від 29 січня 2018 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач 09.02.2018 року надав суду заперечення на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначив, що після розподілу спільного майна судом між сторонами був встановлений порядок користування квартирою, згідно якого позивач зайняв житлову кімнату -7 площею 17.5 кв.м., а відповідачка зайняла житлову кімнату -6 площею 10.2 кв.м. Відповідачка зробила у цій кімнаті капітальний ремонт, придбала нові меблі. Позивач встановив на своїй кімнаті замок і нікого в неї не пускає. Вказує також, що позиція ОСОБА_1 направлена на те, щоб розподілити особові рахунки між співвласниками квартири, але розподіл особових рахунків можливий лише за умови виділення сторонам ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. З урахуванням зазначеного, просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено наступне.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року у справі № 200/19197/15-ц за позовом ОСОБА_1 про поділ майна подружжя визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1, загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м., що складається з: коридор-1, площею 4,6 кв.м., кладова -2, площею 0,3 кв.м., ванна-3 площею 2,1 кв.м., туалет-4 площею 1,2 кв.м., кухня-5 площею 7,7 кв.м., житлова кімната 6, площею 10,2 кв.м., житлова кімната 7, площею 17,5 кв.м., лоджія І, площею 2,1 кв.м.

Право власності на 1/2 частки зазначеної квартири зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер 79605491.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2016 року у справі № 200/6931/16 шлюб між сторонами розірвано.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до припису ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а відповідно до ч.3 вказаної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з роз'ясненнями Верховного Суду України, викладеними в п. 14 постанови Пленуму від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» з послідуючими змінами, квартира, яка є спільною сумісною власність чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену 17 лютого 2016 року в провадженні 6-1500цс15, про те, що оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Проте позивач не довів в судовому засіданні про існування спору щодо порядку користування квартирою, яка є їх спільною частковою власністю, оскільки жодного доказу про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, позивачем не надано, крім того, відповідачка зазначає, що між сторонами склався ще з 2016 року (після винесення судом рішення про поділ майна) певний порядок користування спірною квартирою. Позивач не обґрунтував запропонований ним варіант визначення порядку користування квартирою жодним доказом, в тому числі тим, що він фактично користується кімнатою, яку просить виділити в своє користування. Разом з тим, відповідачка наголошує, що в кімнаті площею 10,2 кв.м. мешкає вона, та зробила в цій кімнаті ремонт.

Окрім того, пропонований позивачем варіант визначення порядку користування квартирою, є значним відхиленням від відповідності реальних часток ідеальним, що впливатиме на порушення майнових прав, оскільки за пропонованим варіантом відповідачка вимушена буде сплачувати житлово-комунальні послуги у більшому розмірі, аніж позивач. Згода відповідачки на такий варіант визначення порядку користування квартирою відсутня.

Принцип захисту судом порушеного права особи грунтується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб»єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов'язаний надати суб'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на порушення відповідачем його прав на користування житлом (чинення дій щодо перешкоджання користування квартирою), проте як встановлено в ході розгляду справи, ним вимога про усунення перешкод в користуванні майном не ставиться.

Разом з тим, суд не бере до уваги висловлені у запереченнях на позовну заяву доводи відповідача про неможливість розподілу особових рахунків, оскільки така вимога позоввачем у позові не ставиться.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, в зв'язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску