Ухвала

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 333/7021/16-ц

провадження № 61-36069ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя, у складі головуючого судді Ярошенко А. Г., від 18 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2018 року, в складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що 26 листопада 2008 року відповідач узяв у нього в позику 15 000 доларів США. Відповідач зобов'язався повернути борг до 26 травня 2009 року, але не повернув.

26 серпня 2010 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя виніс заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 147 084,79 гривень, але до теперішнього часу рішення суду не виконано, у зв'язку з чим ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення суду.

Позивач просив стягнути з відповідача за період з 07 вересня 2010 року по 09 грудня 2016 року інфляційні втрати в сумі 158 541,60 грн та 3 % річних за несвоєчасне виконання рішення суду за цей же період в сумі 25 974 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5три відсотка річних від суми боргу та втрати від інфляції в сумі 184 515, 60 гривень. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 1845, 16 грн.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2018 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року змінено в частині визначених до стягнення сум та судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 за період з 12 грудня 2013 року по 2 грудня 2016 року суму втрат від інфляції у розмірі 130 004, 71 грн, 3% річних від суми грошового зобов'язання у розмірі 12 458, 63 грн, а всього 142 463, 34 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у сумі 793, 57 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням місцевим судом та судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, заявник вказує на те, що в апеляційній скарзі він посилався на той факт, що суд розглянув справу у спрощеному провадженні, хоча призначив її до розгляду у загальному провадженні - дані аргументи були проігноровані судом апеляційної інстанції і взагалі жодним чином не оцінені.

Також заявник зазначає, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін за цим договором, на підставі якого кошти були отримані у доларах США.

Заявник вважає, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка є валютою виконання зобов'язань за договором позики, індексації не підлягає. За таких обставин суди неправильно застосували частину другу статті 625 ЦК України до правовідносин сторін.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що 26 листопада 2008 року відповідач узяв в позику у позивача 15 000 доларів США, зобов'язавшись повернути борг до 26 травня 2009 року. Однак, борг не був повернутий в обумовлений строк.

Рішенням Комунарського районноного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2010 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 стягнуто 147 084,79 грн.

Вказане рішення суду звернуто до примусового виконання, але до теперішнього часу не виконано. За період з вересня 2010 року по грудень 2016 року ОСОБА_4 виплатив ОСОБА_5 на виконання рішення суду лише 8 781, 90 грн, тому станом на 01 грудня 2016 року заборгованість становить 138 302, 89 грн.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною другої статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другої статті 625 ЦК України.

ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року (провадження № 14-79цс18) дійшла висновку, що у випадку, коли кредитор за договором позики відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, попередньо звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором, визначивши заборгованість у національній валюті України, вказавши, що саме сума у гривні є повним розміром заборгованості, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, то такий кредитор не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов'язання у національній валюті, у якій погоджується прийняти і приймає його виконання.

З урахуванням наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає правильним застосування судами частини другої статті 625 ЦК України, виходячи із суми заборгованості у гривні, яка стягнута з позичальника рішенням Комунарського районноного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2010 року, яке набрало законної сили.

Застосування судами першої та апеляційної інстанцій статті 625 ЦПК України у правовідносинах, що виникли між сторонами, відповідає і правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18, в якій зазначено, що права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_4, з урахуванням судового рішення про задоволення основної вимоги кредитора, несе зобов'язання по сплаті на користь ОСОБА_5 заборгованості за договором позики від 26 листопада 2008 року саме у гривні, судом апеляційної інстанції вірно застосовано положення частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин сторін та стягнуто з боржника суми інфляційних втрат та трьох процентів річних у межах трирічного строку позовної давності.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень не вбачається порушення судами апеляційної та першої інстанцій норм матеріального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта