Провадження № 2/761/2427/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньок Татьяна Євгеніївна, про визнання розписки безгрошовою, визнання договору позики недійсним та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, згідно якого просила суд: визнати розписку від 10.04.2015 року безгрошовою; визнати недійсним договір позики від 10.04.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньок Татьяною Євгеніївною 10.04.2015 року за реєстровим №703; зобов'язати ОСОБА_2 повернути правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1, що зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації 09.10.1998 року за реєстровим №7566, на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.1988 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі №К-2522; стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 всі судові витрати.

Ухвалою від 31.08.2016 року позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_5, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є., про визнання розписки безгрошовою, визнання договору позики недійсним та зобов'язання вчинити дії, було залишено без руху, оскільки в останній, всупереч вимог п.п.3,5,6 ч.2 ст. 119 ЦПК України, не зазначено змісту позовних вимог до ОСОБА_10, не викладено обставин, якими вони обґрунтовуються та не зазначено доказів, що підтверджують кожну обставину.

На виконання вимог вищенаведеної ухвали, 15.09.2016 року на адресу суду позивачкою було надіслано позовну заяву в новій редакції.

Ухвалою від 29.09.2016 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є., про визнання розписки безгрошовою, визнання договору позики недійсним та зобов'язання вчинити дії.

Під час судового засіданні, яке відбулося 06.12.2016 року, ухвалами, постановленими судом не виходячи до нарадчої кімнати, були задоволені клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 про доручення до матеріалів справи фотокопій матеріалів цивільної справи №761/22371/15-ц, а також заява про виклик у судове засідання в якості свідка ОСОБА_12

В той же час, у вказаному судовому засіданні суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвали про відмову у задоволенні клопотань представника позивачки - ОСОБА_13 про витребування з Дарницького та Шевченківського управлінь поліції матеріалів завірених копій матеріалів кримінальних проваджень №0008113 та №0011414 відповідно. У задоволенні вказаних клопотань було відмовлено з підстав ненадання стороною позивачки доказів, які б підтверджували причини неможливості отримання цих документів самостійно.

17.02.2017 року на адресу суду надійшли пояснення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. по справі, згідно змісту нотаріус вказує на відсутність підстав для визнання договори позики недійсним.

28.03.2017 року на адресу суду надійшла заява позивачки про уточнення змісту позовних вимог, згідно якої ОСОБА_1, заявляючи позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, просить: визнати договір позики, укладений 10.04.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, недійсним внаслідок навмисного введення другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення; зобов'язати ОСОБА_2 повернути правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1; стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 всі судові витрати.

Так, позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення змісту позовних вимог, прийнятої судом до розгляду 24.04.2017 року, обґрунтовано тим, що 10.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. було посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_1 надала повноваження ОСОБА_2 розпоряджатися належною позивачці на праві власності квартирою АДРЕСА_1

При цьому, після оформлення вказаної довіреності ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 всі правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_2 та написала розписку про нібито отримання від ОСОБА_2 50 000,00 доларів США.

Також, 10.04.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 було укладено Договір позики, за умовами якого позивачка нібито отримала від відповідачки 1 172 000,00 грн., які зобов'язалась повернути до 15.05.2015 року із сплатою 5% за кожен тиждень користування.

Вказаний договір позики було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстровано в реєстрі за №703.

Разом з тим, позивачка вказує, що насправді вона не отримувала жодної позики за вищенаведеним договором, адже насправді цей договір укладався з метою отримання ОСОБА_3 позики від ОСОБА_2, яка, в свою чергу, погодилася запозичити ці кошти лише за умови надання у заставу квартири АДРЕСА_1.

Тобто, в момент укладення договору сторонами не додержано як вимог ч.1 ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення та відповідності правочину внутрішній волі сторін, так і ч.5 ст. 203 ЦК України, оскільки сторони бажали настання не тих наслідків, що обумовлені договором позики.

Іншими словами, відповідачі, зловживаючи довірою та необізнаністю позивачки, навмисно ввели її в оману та переконали у тому, що укладений між нею та ОСОБА_2 договір позики носить суто формальний характер та не створює жодних юридичних наслідків та ризиків.

За вказаних обставин, з урахуванням скасування довіреності від 10.04.2015 року на право розпорядження квартирою АДРЕСА_1 а також посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 230, 235 ЦПК України, позивачка просить визнати договір позики від 10.04.2015 року недійсним та зобов'язати ОСОБА_2 повернути їй правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, обґрунтовуючи недійсність договору позики від 10.04.2015 року, позивачка також посилається на порушення приватним нотаріусом Парфеньонок Т.Є. вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, а саме: посвідчуючи вказаний договір позики, нотаріус не пересвідчилася у дійсності паспорту, наданого ОСОБА_2, та встановила особу останньої на підставі паспорту громадянина України, який є недійсним з 28.11.2011 року.

Таким чином, на думку позивачки, надання ОСОБА_2 недійсного паспорту для встановлення її особи нотаріусом свідчить про навмисне введення іншої сторони щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Під час судового засідання, яке відбулося 24.04.2017 року, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу про прийняття до розгляду уточнень позивачки до позовних вимог, а також задовольнив клопотання представника відповідача - ОСОБА_11 про зобов'язання позивачки надати для відповідача додатки до уточненої позовної заяви.

24.04.2017 та 11.07.2017 року на адресу суду надійшли пояснення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. по справі, з урахуванням прийнятих до розгляду уточнень до позовних вимог.

В ході судового засідання, яке відбулося 13.11.2017 року, ухвалою, постановленою судом не виходячи до нарадчої кімнати, було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_11 про зобов'язання позивачки надати в наступне судове засідання оригінал договору позики.

Також, під час даного судового засідання, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання представника позивачки - ОСОБА_15 про зобов'язання представника відповідача ОСОБА_2 надати оригінал договору позики, а також щодо направлення судом запиту до приватного нотаріуса Парфеньонок Т.Є. про надання належним чином завіреної копії договору позики та його оригіналу для огляду в судовому засіданні.

Вказаний запит було сформовано та надіслано судом на адресу нотаріуса 13.11.2017 року.

У відповідь на вищенаведений запит, нотаріус своїм листом від 08.11.2017 року повідомила суд про неможливість надати запитувані документи, оскільки останні було вилучено на підставі Ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 13.07.2017 року, про що 24.07.2017 року старшим слідчим СВ Дарницького УП ГУНП у місті Києві Ферманюком О.О. складено Протокол тимчасового доступу до речей і документів та Опис речей і документів.

Також, 13.01.2018 року на адресу суду надійшла заява нотаріуса Парфеньонок Т.Є., згідно змісту якої остання просить справу розглядати без її участі.

Під час судового засідання, яке відбулося 26.02.2018 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було вирішено продовжити розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження, як то передбачено ст.ст. 19, 274 та п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_15 у судому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Крім того, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог в частині зобов'язання ОСОБА_2 повернути правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1, представник відповідача зауважила, що вказані документи були повернуті позивачці під час розгляду справи в суді. Вказані обставини підтвердила й сторона позивачки.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив.

Третя особа - нотаріус Парфеньонок Т.Є., у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Разом з тим, як вже зазначалось вище, 13.01.2018 року на адресу суду надійшла заява нотаріуса Парфеньонок Т.Є., згідно змісту якої остання просила справу розглядати без її участі.

Також у судовому засіданні з обставин справи було допитано в якості свідка ОСОБА_17

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 10.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. було посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_1 надала повноваження ОСОБА_2 розпоряджатися належною позивачці на праві власності квартирою АДРЕСА_1

При цьому, в той же день між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстрований в реєстрі за №703, згідно умов п.п.1, 2 якого позивачка отримала у власність від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 172 000,00 грн., які зобов'язалась повернути готівкою у строк до 15.05.2015 року.

Разом з тим, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка, як на одну з підстав для його задоволення, посилалася на те, що насправді вона не отримувала жодної позики за вищенаведеним договором, адже насправді цей договір укладався з метою отримання ОСОБА_3 позики від ОСОБА_2, яка, в свою чергу, погодилася запозичити ці кошти лише за умови надання у заставу квартири АДРЕСА_1.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-50цс13.

При цьому, згідно правової позиції, сформованої Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Як вже зазначалось вище, позивачка стверджує, що вона не отримувала грошових коштів, які нібито їй були передані ОСОБА_2 відповідно до укладеного між ними Договору позики.

Однак, вказані позивачкою обставини, спростовуються наявною в матеріалах справи розпискою від 10.04.2015 року, згідно змісту якої вбачається, що позивачка отримала від ОСОБА_2 50 000,00 доларів США із зобов'язанням повернути вказані кошти у строк до 15.05.2015 року, а також положеннями п.п.4, 5 Договору позики від 10.04.2015 року, відповідно до яких як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 зазначили, що своїм підписом під цим договором підтверджують факт отримання та передачі грошових коштів.

Крім того, як зазначено в п.6 Договору, сума позики, встановлена в п.1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Отже, проаналізувавши зазначені письмові докази, суд вважає встановленим той факт, що позивачка отримувала від ОСОБА_2 вищенаведену суму позики за оспорюваним договором, що також підтвердила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що вказані показання свідка оцінюються судом в сукупності з іншими письмовими доказами, оскільки, як передбачено п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

В свою чергу, щодо посилань позивачки на введення її в оману відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення, а також те, що в момент укладення договору позики від 10.04.2015 року сторонами не було додержано як вимог ч.1 ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення та відповідності правочину внутрішній волі сторін, так і вимог ч.5 ст. 203 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно приписів ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як встановлено вимогами ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При цьому, наявність умислу у діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Разом з тим, позивачка, пред'явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивачки в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, судом встановлено, що при його підписанні позивачка підтвердила дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не носить характеру фіктивного та удаваного і не є правочином зловмисним.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачкою не доведено наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнавати договір позики недійсним відповідно до ст. 230 ЦК України.

Між тим, обґрунтовуючи недійсність договору позики від 10.04.2015 року, позивачка також посилається на порушення приватним нотаріусом Парфеньонок Т.Є. вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, саме: посвідчуючи вказаний договір позики, нотаріус не пересвідчилася у дійсності паспорту, наданого ОСОБА_2, та встановила особу останньої на підставі паспорту громадянина України, який є недійсним з 28.11.2011 року.

Так, дійсно, в судовому засіданні достовірно встановлено, що нотаріус, посвідчуючи договір позики від 10.04.2015 року, зазначила в тексті останнього дані недійсного паспорту ОСОБА_2

Відповідні виправлення паспортних даних ОСОБА_2 містяться на копії примірнику договору позики, оригінал якого представник відповідача надавав суду для огляду в судовому засіданні.

Разом з тим, незважаючи на допущені нотаріусом порушення, позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору позики саме з підстав внесення виправлень в договір не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилалась позивачка як на підставу для визнання договору позики недійсним, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Крім того, зважаючи на те, що в судовому засіданні під час розгляду справи судом представник ОСОБА_2 повернула позивачці правовстановлюючий документ на квартиру АДРЕСА_1, а саме договір купівлі продажу вказаної квартири, суд, з огляду на відсутність спору з даного питання, відмовляє позивачці у задоволенні позову в частині зобов'язання ОСОБА_2 повернути вказаний документ.

В той же час, з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, оскільки вимога щодо повернення правовстановлюючого документу була виконана після подачі даного позову, суд стягує з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн., який вона сплатила при зверненні до суду з вищенаведеною вимогою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Татьяна Євгеніївна, про визнання розписки безгрошовою, визнання договору позики недійсним та зобов'язання вчинити дії.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 05.03.2018 року.

Суддя: