Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 576/2447/15-ц

провадження № 61-8081св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Левченко Т. А., Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року справу № 576/2447/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 576/2447/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

На обґрунтування позовної заяви ОСОБА_5 зазначала, що з 10 вересня 2003 року до 22 грудня 2007 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

У період шлюбу 25 травня 2006 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу в 2007 році вони з відповідачем продовжували проживати разом як подружжя, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, а 01 червня 2015 року відповідач почав чинити їй перешкоди у проживанні у спірній квартирі з посиланням на те, що це його особисте майно на підставі свідоцтва про право власності.

Про те, що спірна квартира оформлена лише на ОСОБА_4, позивач дізналася після отримання відповідної довідки Комунального підприємства «Глухівське Бюро технічної інвентаризації», тому також просила поновити строк звернення до суду з відповідним позовом.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, у якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що спірна квартира відповідно до статті 60 СК України є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, у зв'язку з чим ОСОБА_3 мала право на звернення до суду із заявою про її поділ, а не з позовом про визнання її спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, відповідно до статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, а шлюбні відносини між сторонами припинені ще у грудні 2007 року, тому позивачем пропущено позовну давність.

Під час купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 була присутня у нотаріуса і їй було відомо про придбання цього житла. З 2003 року по 2007 рік їх подружні стосунки були лише формальними, оскільки спільного господарства вони не вели, спірна квартира придбана ним за особисті кошти, а ОСОБА_3 не брала жодної участі в утриманні квартири та має власне житло.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 22 березня 2016 року у складі головуючого - судді Васяновича О. С., у задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 не надано доказів щодо порушення її права власності на спірну квартиру з боку ОСОБА_4, а також нею пропущено позовну давність. ОСОБА_4 не доведено, що спірна квартира придбана ним за власні кошти, без участі ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_3 в частині відмови у задоволенні її позову, а тому в апеляційному порядку судове рішення в частині вирішення вимог ОСОБА_4 не переглядалося.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 скасоване та ухвалене в цій частині нове рішення про задоволення позову. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив із того, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними придбана спірна квартира, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просив рішення апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 22 березня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 у грудні 2007 року добровільно виселилася із спірної квартири, а тому саме з цього часу у неї виникло право на звернення до суду з позовом про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, ОСОБА_3 пропущено позовну давність. Крім того, позивач мала право звернутися до суду із позовом про поділ майна, а не визнавати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 надіслала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін. Зазначає, що суд дійшов правильного висновку про те, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

7 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 вересня 2003 року по 22 грудня 2007 року. За час перебування у шлюбі ними на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 травня 2006 року було придбано квартиру АДРЕСА_1. Право власності на цю квартиру оформлене за ОСОБА_4

ОСОБА_3 як дружина покупця надавала нотаріально оформлену письмову згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_4 договору на купівлю квартири № АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи фактичні обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3, доказів придбання її відповідачем за особисті кошти не надано.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 пропустила строк звернення до суду з позовом, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Згідно із частиною другою статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Відповідно до довідок виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області від 17 березня 2016 року № 1146 та № 1147, у спірній квартирі ОСОБА_3 проживала по червень 2015 року. Зазначена обставина ОСОБА_4 не спростована, а тому позивач дізналася про порушення свого права після червня 2015 року і строк звернення до суду з відповідним позовом нею не пропущений.

Крім того, факт непроживання ОСОБА_3 після розірвання шлюбу у спірній квартирі не свідчить про її відмову від права спільної сумісної власності на майно подружжя.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 та залишення без змін рішення апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. І. Крат В. П. Курило