АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 598/760/17Головуючий у 1-й інстанції Левків А.І.
Провадження № 22-ц/789/15/18 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Хома М. В., Костів О. З.,

За участю секретаря - Романюк Х.Ю.

та сторін- представника відповідача ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет"- Молень І.Й., представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року, ухваленого суддею Левків А.І., о 11год. 33 хв., в залі судових засідань Збаразького районного суду Тернопільської області, у справі № 598/760/17 за позовом Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" до ОСОБА_2 про стягнення коштів за навчання ,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року представник ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет ім.І.Я.Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" звернувся до суду із з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за навчання, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідач не виконала умови угоди, укладеної між сторонами за № 136 про підготовку фахівців з вищою освітою, згідно якої ОСОБА_5 зобов'язувалася відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров'я, а тому представник позивача просила суд стягнути з ОСОБА_6 66233,05грн. вартості навчання за державним замовленням та 35952,24 грн. виплаченої стипендії.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року у задоволенні позовних вимог Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського" зазначає , що рішення суду є незаконним, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського" задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача ДВНЗ Тернопільський державний медичний університет імені Молень І.Й. апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3 заперечила проти поданої апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову та керуючись принципами верховенства права, суд першої інстанції вірно виходив з того, що положення угоди, відповідно до якої передбачено відшкодування вартості навчання, формувались відповідно до ст.52 ЗУ Про освіту, яка була виключена із ЗУ Про освіту 01.07.2014 року, а тому вимоги про стягнення коштів за навчання до задоволення не підлягають.

Судом встановлено, що на підставі наказу №122-Д від 31 липня 2007 року ОСОБА_6 було зараховано на контрактну форму навчання на перший курс медичного факультету за спеціальністю "Лікувальна справа" Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського" .

Згідно наказу № 29-Д від 15 лютого 2008 року ОСОБА_6 було переведено на вакантне місце державного замовлення.

Відповідно до угоди про підготовку фахівців з вищою освітою № 136 від 15 лютого 2008 року студент зобов'язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі .

Після одруження ОСОБА_6 змінила прізвище на «Терентьєва», що підтверджується наказом про зміну прізвищ студентів № 174 (ДМ) від 03 грудня 2012 року .

Після закінчення навчання відповідачка була направлена на роботу на посаду лікаря-педіатра Теребовлянської ЦРЛ, що підтверджується протоколом засідання комісії з розподілу молодих спеціалістів , карткою працевлаштування випускника, направленням на роботу , витягом з наказу № 85 від 01 серпня 2013 року Теребовлянської ЦРКЛ .

Відповідно до наказу № 79 від 10 лютого 2017 року Теребовлянської ЦРКЛ ОСОБА_6 звільнено із займаної посади на підставі п.4ст.40 КЗпП України .

Згідно розрахунку фактичних витрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням 2013 року випуску вказані витрати становлять 66233,05грн. (а.с.39).

Відповідно до довідки про доходи від 14 березня 2017 року № 07/1449 ОСОБА_6 було виплачено 35952,24 грн. стипендії (а.с.40).

Відповідно до положень ч.1,ч2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 7ст.10 ЦПК України).

В пункті 3статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов'язкова праця" не поширюється: a) на будь-яку роботу, виконання якої зазвичай вимагається під час призначеного згідно з положеннями статті 5 цієї Конвенції тримання в умовах позбавлення свободи або під час умовного звільнення; b) на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов'язкової військової служби; c) на будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства; d) на будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов'язків.

Відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною в 1997 році, як і практика Європейського Суду по правам людини є джерелом права в Україні та не містить принципово відмінних тлумачень поняття примусової праці, користуючись при цьому універсальним визначенням з Конвенції МОП від 1930 року.

Конвенція Міжнародної організації праці № 29 «Про примусову чи обов'язкову працю», що набула чинності для України 10 серпня 1956 року, зобов'язує держави не допускати примусової праці. Згідно зі статтею 1 Міжнародної Конвенції «Про скасування примусової праці» № 105, що ратифікована Законом України від 05 жовтня 2000 року №2021-III, держава зобов'язується скасувати обов'язкову працю і не вдаватися до будь-якої її форми як методу мобілізації і використання робочої сили для потреб економічного розвитку.

Згідно ст. 8 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Стаття 53 Конституції України вказує на те, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.03.2004 року у справі про доступність та безоплатність освіти визначено, що безоплатність вищої освіти у державних і комунальних навчальних закладах необхідно розуміти як можливість здобуття освіти у цих закладах без оплати, тобто без внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги.

Безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державне замовлення).

Відповідно до ст.151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов'язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Частиною 2 статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною на час вступу відповідача до університету) було передбачено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Однак, ця частина статті 52 була виключена із Закону України "Про освіту", у зв'язку із прийняттям Закону №1556-VII від 01.07.2014р. "Про вищу освіту".

Щодо працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, то у статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (чинного на день звернення із позовом і на даний час) зазначається, що держава у співпраці з роботодавцями забезпечує створення умов для реалізації випускниками вищих навчальних закладів права на працю, гарантує створення рівних можливостей для вибору місця роботи, виду трудової діяльності з урахуванням здобутої вищої освіти та суспільних потреб.

Зазначений закон не містить умов про обов'язковість трирічного відпрацювання або відшкодування в установленому порядку до державного бюджету вартості навчання.

Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що норма Закону, на яку посилається позивач у позовній заяві, на звернення із позовом до суду, була не чинна.

Безпідставним є посилання апелянта на невиконання відповідачем умов договору, і як наслідок, відповідальність за невиконання договірних зобов'язань.

Відповідно до Угоди №136 від 15 лютого 2008року відповідач зобов'язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод.

Тобто умовами угоди передбачено відповідальність студента за відмову їхати за призначенням. Відповідач не відмовлявся їхати за призначенням (дана обставина позивачем не заперечується і підтверджена матеріалами справи). За не відпрацювання студентом трьох років за направленням жодної відповідальності угодою не передбачено. Змін та доповнень до угоди не вносилось. Звільнення відповідачки з "Теребовлянської центральної лікарні" не може свідчити про її добровільну відмову відпрацювати на роботі за направленням протягом трьох років.

У заяві відповідача від 13 липня 2007 року до позивача про допуск до вступних екзаменів також йдеться лише про зобов'язання повернути затрачені державою кошти на навчання у випадку відмови від державного розподілу або неприбуття на місце роботи за розподілом (а.с.8).

Тому положення Цивільного кодексу України щодо відповідальності відповідача, у формі відшкодування вартості навчання, за невиконання договірних зобов'язань не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений постановою КМУ №992 від 22 серпня 1996 року, на який посилається позивач, приймався на виконання ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту», яка на час звернення позивача із позовом до суду була нечинна.

31 травня 2017 року прийнято Постанову Кабінету Міністрів України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» №376 від 31 травня 2017 року. Зокрема, втратила чинність і Постанова Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням».

З огляду на зазначене, даний Порядок також не може застосовуватись до спірних правовідносин.

Виходячи із принципу верховенства права, колегія суддів прийшла до висновку, що стягнення коштів за навчання ставить в істотні не рівні права студентів, які закінчили навчальні заклади до прийняття Закону України № 1556-VІІ від 1 липня 2014 року і які продовжують навчання після прийняття цього Закону, а також порушують норму конституційного права на вільний вибір місця подальшої роботи осіб, які закінчили вищі навчальні заклади.

Статтею 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до цього принципу, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Судом не встановлено того, що відповідач відмовилась їхати за призначенням. Матеріали справи не містять жодного письмового підтвердження цьому.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зроблені висновки, що позивачем не доведено, що ОСОБА_2) порушила свої зобов'язання перед навчальним закладом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України" - залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту даної постанови.

Повний текст постанови виготовлений 30 січня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Б.І. Сташків