РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року, місто Новоград-Волинський Житомирської області

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Мозгового В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кравець І. А.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

(Справа № 285/2939/18, провадження у справі № 2/0285/1206/18)

розглянув у судовому засіданні у загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житлом

В С Т А Н О В И В:
В серпні 2018 року до суду звернулась позивачка ОСОБА_1 з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти його з реєстрації.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира є службовою та надана їй для проживання сім`єю. Відповідач наданий час не є членом її сім`ї, оскільки шлюб між ними розірвано, в квартирі не проживає більше дев`яти місяців але продовжує бути зареєстрованим в ній, що в свою чергу тягне за собою збільшену плату комунальних послуг та зменшує розмір отриманої субсидії.
Позивач керуючись ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу (далі ЖК) та посилаючись на те, що оскільки відповідач не є членом її сім`ї, в квартирі відсутній без поважних причин понад встановлені законом строки, оплату за комунальні послуги та інші витрат на утримання житла не здійснює, просить суд позов задовольнити.
Відповідач відзив на позовну заяву не направляв.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, оскільки іншого житла не має та наданий час не може користуватися квартирою в зв`язку з тим, що позивачка йому в цьому перешкоджає. Крім того, житлом також не користувався, оскільки періодично приймав участь в антитерористичній операції.
Вислухавши усні пояснення учасників справи, свідків, дослідивши наявні матеріали в справі та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що з 25 червня 2004 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі.
На підставі рішення №143 від 27.04.2005, видано ордер від 05 травня 2005 року про право заняття жилого приміщення - квартира АДРЕСА_1 , разом із сім`єю у складі трьох осіб, а саме: позивачка, чоловік/відповідач ОСОБА_2 та донька позивачки ОСОБА_3 /а.с.9/.
Згідно із довідкою ОСББ «Чайка» від 01 серпня 2018 року, яка видана позивачці, в квартирі зареєстровано чотири особи: ОСОБА_1 , донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та бувший чоловік позивачки ОСОБА_2 -13.09.1979 р.н. /а.с.21/.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05 вересня 2015 року шлюб між сторонами розірвано /а.с.13/.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Відповідно до статті 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на законних підставах зареєстрований у спірній квартирі, ніколи не втрачав до неї інтересу, а його періодична відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами, а також періодичним прийняттям участі в антитерористичній операції, зокрема, з 06.11.2017 р. по 08.01.2018 р., з 22.02.2018 р. по 30.04.2018 р. та з 30.04.2018 р. по 28.06.2018 р., сам в період про якій зазначає позивачка, як неповажний. Зазначені обставини підтверджуються довідками виданими в/ч НОМЕР_1 №796 від 27.01.2018 р., №576 від 27.08.2018 р., №575 від 27.08.2018 р. /а.с.49-52/.
Доводи позивачки, що факт не проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі, без поважних причин підтверджується актами депутата, письмовими та усними поясненнями свідків не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують встановлених судом обставин, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин.
Отже, виходячи з вищевикладеного, та враховуючи, що позивачка не довела факту відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, ЦПК України, ст.ст. 71, 72 ЖК суд, -
У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 )про визнання таким, що втратив право користування житлом відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК (від 03.10.2017 року) апеляційна скарга подається учасниками справи до Житомирського апеляційного суду через Новоград-Волинський міськрайонний суд.
Повне судове рішення складено 04.12.2018 року.

Головуючий