Справа №345/2630/17
Провадження № 2/345/72/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.02.2018 року м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Миговича О.М.

секретаря - Бабійчук Л.В.

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: арбітражний керуючий Седлецький Олександр Валентинович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні, суд -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні.

Заявлені вимоги обґрунтовував тим, що він з серпня 1991 р. по 29.06.2017 р. працював у відповідача на посаді вантажника. 10.04.2017 р. господарський суд Івано-Франківської області ухвалив постанову, якою Івано-Франківське ОДОСП визнав банкрутом, відкрив ліквідаційну процедуру та призначив ліквідатором арбітражного керуючого Седлецького О.В. Вказана постанова прокуратурою Івано-Франківської області та Міністерством аграрної політики та продовольства України була оскаржена до Львівського апеляційного господарського суду, який 05.07.2017 р. ухвалив постанову, якою задовольнив апеляційні скарги та скасував постанову господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 р. про визнання відповідача банкрутом, що потягло за собою скасування ліквідаційної процедури щодо Івано-Франківського ОДОСП. Проте, не дочекавшись рішення суду апеляційної інстанції, ліквідатор Седлецький О.В. наказом № 18 від 29.06.2017 р. звільнив позивача у числі 205 штатних працівників з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Вважає своє звільнення з роботи незаконним з наступних підстав: 1) у порушення вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України відповідач за два місяці не попередив його про наступне звільнення з роботи; 2) на його вимогу відповідач не видав на руки копію наказу про звільнення, чим порушив вимогу ч.2 ст.47 КЗпП України; 3) до цього часу відповідач не ознайомив його зі змістом наказу під особистий підпис, чим грубо порушив вимоги ч.4 ст.149 КЗпП України; 4) у порушення вимог ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України відповідач у день звільнення не виплатив жодних належних йому від підприємства сум, а саме заборгованості по заробітній платі з вересня 2016 р. по день звільнення, компенсації за невикористану щорічну відпустку, та не повідомив йому письмово про нараховані суми; 5) при розірванні трудового договору відповідач у порушення вимоги ст.44 КЗпП України не виплатив йому вихідної допомоги; 6) на його вимогу відповідач не видав довідки про його роботу на підприємстві із зазначенням посади, кваліфікації, часу роботи і розміру заробітної плати, чим порушив вимогу ст.49 КЗпП України. Крім того, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 р. скасовано ліквідацію відповідача.

21.11.2017 року позивач подав суду заяву про уточнення позовних вимог й просить визнати протиправним та скасувати наказ № 18 від 29.06.2017 року Арбітражного керуючого (ліквідатора банкрутства) Седлецького О. В. в частині його звільнення . Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді вантажника Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 29 червня 2017 року. Стягнути з Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 15292,12 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку, вихідну допомогу в сумі середньомісячного заробітку, заборгованість по заробітній платі з січня 2017 року по 29 червня 2017 року в розмірі 29315,90 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 3823.80 грн., всього 48431,05 грн.

У судове засідання позивач не з'явився, однак подав суду заяву, де просить справу розглянути в його відсутності, позов підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Представник відповідача повторно не з'явився у судове засідання, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки у судове засідання суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на строні відповідача Седлецький О. В. у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки у судове засідання суду не повідомив.

З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно ст. 13 ч.1 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Судом встановлено, що позивач перебував із відповідачем у трудових відносинах з серпня 1991 р. працював на Івано-Франківському обласному державному об'єднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на посаді вантажника, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.18).

Згідно наказу № 18 від 29.06.2017 р. ліквідатора Івано-Франківського ОДОСП Седлецького О. В. позивач з 29.06.2017 р. у числі 205 штатних працівників звільнений з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства (а.с.37-39).

Судом з'ясовано, що постановою господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 р. відповідача визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Седлецького О. В. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.07.2017 р. задоволено апеляційні скарги прокуратури Івано-Франківської області і Міністерства аграрної політики та продовольства України, скасовано постанову господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 р. про визнання відповідача банкрутом, що потягло за собою скасування ліквідаційної процедури щодо Івано-Франківського ОДОСП.

Як вбачається з постанови Вищого господарського суду України від 27.09.2017 року у справі № Б-11/45-3/270-21/145 ухваленої за результатами касаційного перегляду все тієї ж постанови господарського суду Івано-Франківської області від 10.04.2017 року, судами не було надано оцінки постанові КМУ № 672 від 28.07.2010 року «Про утворення Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості», якою боржника включено до переліку державних підприємств спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, стосовно якого застосовується реорганізація, яка триває і наразі. Суд касаційної інстанції скасував постанови судів першої та апеляційної інстанції, а справу направив до суду першої інстанції на новий розгляд та стадію розпорядження майном в іншому складі суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, судом встановлено, що станом на 29 червня 2017 року (день звільнення позивача) питання про ліквідацію Івано-Франківського обласного державного об'єднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості було не вирішене.

При звільненні позивача з роботи відповідач допустив цілий ряд порушень вимог трудового законодавства, а саме: 1) у порушення ч.1 ст.49-2 КЗпП України за два місяці не попередив позивача про наступне звільнення з роботи; 2) у порушення на ч.2 ст.47 КЗпП України не видав позивачу у день звільнення копію наказу про звільнення з роботи; 3) у порушення ч.4 ст.149 КЗпП України не ознайомив позивача зі змістом наказу під особистий підпис; 4) у порушення вимог ч.1 ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України у день звільнення не виплатив позивачу жодних належних йому від підприємства сум, зокрема, заборгованості по заробітній платі з жовтня 2016 р. по день звільнення, компенсації за невикористану щорічну відпустку, та не повідомив йому письмово про нараховані суми; 5) у порушення ст.44 КЗпП України не виплатив позивачу вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку; 6) у порушення ст.49 КЗпП України на вимогу позивача не видав довідки про його роботу на підприємстві із зазначенням посади, кваліфікації, часу роботи і розміру заробітної плати.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на ці обставини суд вважає, що наказ №18 від 29.06.2017 року арбітражного керуючого (ліквідатора банкрутства) Седлецького Олександра Валентиновича „По особовому складу" про звільнення працівників у зв'язку з ліквідацією підприємства виданий з недотриманням п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та порушує права позивача. З метою відновлення законності та поновлення порушених прав належить визнати незаконним та скасувати цей наказ в частині звільнення позивача, а також поновити ОСОБА_1 на Івано-Франківському обласному державному обєднанні спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на посаді вантажника.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України).

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата.

З огляду на те, що відповідач не надав на ухвалу суду від 16.08.2017 р. довідки про отриманий позивачем дохід за останні 6 місяців роботи, суд бере до уваги суми доходу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (а.с.32-36) та визначає середньомісячну зарплату позивача у розмірі 4 768,85 грн. (5355,68 грн. за квітень 2017 р. + 4182,02 грн. за травень 2017 р. = 9537,70 : 2), а середньоденна зарплата становить 244,55 грн. (9537,70 грн. : 39 робочих днів).

При цьому тривалість робочого часу визначена листом Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік».

Розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.06.2017 р. до часу винесення рішення, наступний: 244,55 грн. х 154 р.д.= 37660,70 грн.

З урахуванням того, що позивач мав на час звільнення 95 днів невикористаної відпустки, що підтверджується наданою ним копією наказу про звільнення (а.с.38), суд розраховує компенсацію за невикористану відпустку наступним чином: сума доходу позивача за період з 29.06.2016 р. до 31.05.2017 р., що становить 56629,21 грн. : кількість календарних днів (за мінусом святкових) за цей період, яка складає 326 днів = 173,70 грн. х 95 дн. = 16501,50 грн.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до п. 20 зазначеної Постанови, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що в день звільнення позивачу, в порушення ст.116 КЗпП України, не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі.

Судом встановлено, що відповідач не виплатив позивачу заробітну плату за період з 01.10.2016 р. до 29.06.2017 р. З огляду на те, що відповідач не надав на ухвалу суду від 16.08.2017 р. довідки про заборгованість по зарплаті, суд бере до уваги суми доходу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ (а.с. 32-36) та визначає заборгованість по зарплаті у розмірі 40585,51 грн.: 36183,61 грн. з жовтня 2016 р. по травень 2017 р. + 4401,90 грн. за червень 2017 р. (244,55 х 18 р.д.)

Розрахунок середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку аналогічний розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу і складає 37660,70 грн.

Вказані суми з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків та платежів підлягають стягненню на користь позивача.

Суд вважає, що позов в частині стягнення вихідної допомоги у розмірі середньомісячної зарплати задоволенню не підлягає, оскільки вона виплачується при припиненні трудового договору. По-скільки звільнення позивача проведено з порушенням норм трудового законодавства, суд вважає, що його слід поновити на займаній посаді, то позов в цій частині задоволенню не підлягає.

З відповідача слід стягнути в дохід Державної судової Адміністрації України судовий збір у розмірі 2726,40 грн.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 40 ч.1 п.1, 44, 47, 49, 49-2, 115,116, 117, 149, 232, 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями), листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», керуючись ст.ст. 259, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Визнання протиправним та скасувати наказ №18 від 29.06.2017 року. Арбітражного керуючого (ліквідатора банкрутства) Седлецького Олександра Валентиновича в частині звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді вантажника Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 29 червня 2017 року.

Стягнути з Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, код № 00375409, у користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 - 40 585,51 грн., заборгованості по заробітній платі, 37660,70 грн., середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 37 660,70 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку, 16 501,50 грн. компенсації за невикористану відпустку, всього 132 408,41 грн. з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 4 768,85 грн., з відрахуванням всіх встановлених законодавством податків і платежів, звернути до негайного виконання.

Стягнути з Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, код № 00375409, на користь Державної судової адміністрації України 2726,40 грн.судового збору.

В решті позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 дній з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий :