Справа №443/2002/16-ц
Провадження №2/443/185/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Шальвіри І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади с. Городищенське в особі обєднаної територіальної громади м. Ходорова про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, звернувся в суд з позовною заявою якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, в порядку спадкування, право власності на житловий будинок №12 по вул. Церковній с. Городищенське Жидачівського району Львівської області, який до часу смерті належав ОСОБА_2, який помер 17 грудня 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок №12 по вул. Церковній с. Городищенське Жидачівського району Львівської області належав: ? - ОСОБА_2 та ? - частина колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_3. Вказані особи перебували в зареєстрованому шлюбі. 16 квітня 2005 року померла ОСОБА_3, яка заповіту не склала. Відтак, ОСОБА_2А, як чоловік померлої та спадкоємець першої черги за законом, спадщину після смерті дружини фактично прийняв, оскільки залишився проживати у спадковому майні, але юридично її не оформив. 17 грудня 2015 року помер ОСОБА_2. Ще за життя, останній склав заповіт, відповідно до якого все своє майно(житловий булинок №12) заповів йому, ОСОБА_1. Він, як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак отримав відмову у видачі, з причини відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок №12 по вул. Церковній с. Городищенське Жидачівського району Львівської області, що належить померлому та являється спадковим майном. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Представник відповідача - територіальної громади с. Городищенське в особі обєднаної територіальної громади м. Ходорова в судове засідання не зявився. Проте, через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за його відсутності. Проти, задоволення позову не заперечує.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Із виданої Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації довідки №2940 від 22 грудня 2016 року, вбачається, що згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ, власниками житлового будинку №12 по вул. Церковній(стара - Ювілейна) в с. Городищенське Жидачівського району Львівської області були: ? - право власності зареєстровано в електронному реєстрі №30849812, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02.07.2010 р. Отиневицькою сільською радою, згідно рішення виконкому №37 від 11.06.2010 року - ОСОБА_2; ? частина за колгоспним двором, головою якого була ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 25 грудня 1989 року викинкомом Жидачівської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Жидачівської раайради народних депутатів №385 від 12 грудня 1989 року /а.с.11/.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок №12 по вул. Церковній в с. Городищенське Жидачівського району Львівської області належав: ? - суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_3., оскільки інших членів в по-господарських книгах та записах Стрийського МБТІ не вказано, відтак, остання одноособово володіла вказаною часткою та ? на праві приватної власності - ОСОБА_2.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ОСОБА_3 померла 16 квітня 2005 року у віці 76 років, про що 19 квітня 2005 року складено відповідний актовий запис №13 та Отиневицькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 19 квітня 2005 року, видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №009110 /а.с. 8/.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як вище встановлено, до складу спадщини ОСОБА_3, яка померла 16 квітня 2005 року, входить: ? житлового будинку, що розташований в селі Городищенське по вул. Церковній №12 Жидачівського району Львівської області як одноосібному члену та голові колгоспного двору.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, яка померла 16 квітня 2005 року, за життя не зробила особистого розпорядження своїм майном, тобто не склала заповіту.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З долученої до матеріалів справи копії довідки №526 від 13.12.2016 року, виданої виконавчим комітетом Ходорівської сільської ради, вбачається що ОСОБА_2, чоловік ОСОБА_3 дійсно проживав з останньою в селі Городищенське по вул. Церковній, 12 Жидачівського району Львівської області та після її смерті залишився проживати за вказаною адресою /а.с. 9/.

Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відтак, ОСОБА_2, як спадкоємець за законом, спадщину після смерті ОСОБА_3 фактично прийняв, незважаючи на те, що юридично її не оформив. Відповідно частка ОСОБА_4 в житловому будинку №12 по вул. Церковній в с. Городищенське, Жидачівського району Львівської області, у звязку з успадкуванням частки дружини збільшилась та він цілісно став володіти та розпоряджатися вищевказаним будинком.

Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ОСОБА_2. помер 19 квітня 2005 року у віці 85 років, про що 18 грудня 2015 року складено відповідний актовий запис №29 та виконавчим комітетом Отиневицької сільської ради Жидачівського району Львівської області, від 18 грудня 2015 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №403168 /а.с. 7/.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 18 липня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №154, вбачається, що ОСОБА_2, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що мені буде належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю ОСОБА_1. На день смерті заповідача заповіт не змінено та не скасовано /а.с. 4,10/.

Як розяснено в п.16 постанови Пленуму Верховного суду України 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому.

Враховуючи, що ОСОБА_1, як племінник померлого ОСОБА_2 проживав з останнім в селі Городищенське по вул. Церковній, 12 Жидачівського району Львівської області та після його смерті залишився проживати за вказаною адресою, у встановлений законом строк не відмовився від спадщини, відтак вважається, що фактично її прийняв. Вказаний факт підтверджується долученої до матеріалів справи копії довідки №450, виданої виконавчим комітетом Ходорівської сільської ради від 24.11.2016 року /а.с. 10/.

З витребуваної на вимогу суду копії спадкової справи №53/2016 від 25 листопада 2016 року, вбачається, що така заведена після померлого 17 грудня 2015 року ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_1 Інші можливі спадкоємці з заявами не зверталися /а.с. 5/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій №12 від 07 грудня 2016 року, виданої приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок з господарськими спорудами, що належав померлому.

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майном, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; представник відповідача позовні вимоги визнав, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок №12 по вул. Церковній в с. Городищенське Жидачівського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, який помер 17 грудня 2015 року,

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко