Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 760/18482/15-ц

провадження № 61-1055св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_4,

заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Київська міська рада, Головний державний виконавець відділу Примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року в складі судді - Кізюн Л. І., та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року в складі суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою, заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Київська міська рада, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, про визнання неправомірною постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Скарга мотивована тим, що ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку з розглядом справи за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради про визнання права власності на спадщину. На той час право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 березня 2014 року. Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за вказаною ухвалою було відкрито виконавче провадження. Скаржник зазначав, що протягом тривалого часу у цьому виконавчому провадженні не було вжито, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», заходів примусового виконання судового рішення. 21 вересня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року про арешт вищезазначеної квартири у зв'язку із фактичним виконанням згідно з виконавчим документом на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». ОСОБА_4 зазначав, що у державного виконавця не було законних підстав виносити оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки ухвала місцевого суду від 11 вересня 2014 року про забезпечення позову щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, залишається фактично невиконаною.

На підставі викладеного, просив визнати неправомірною постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанської А. Л. від 21 вересня 2015 року про закінчення виконавчого провадження та зобов'язати державного виконавця відновити виконавче провадження та виконати ухвалу суду про забезпечення позову щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Визнано неправомірними дії головного державного виконавця відділу Примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанської А. Л. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 46579442 від 21 вересня 2015 року.

Скасовано постанову головного державного виконавця відділу Примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанської А. Л. від 21 вересня 2015 року про закінчення виконавчого провадження № 46579442.

Зобов'язано головного державного виконавця відділу Примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанську А. Л. відновити виконавче провадження та вчинити виконавчі дії з виконання судових рішень у виконавчому провадженні № 46579442.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем не надано суду доказів про те, що ним було вжито усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішень та здійснено заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом, оскільки ним не було виконано вимоги статті 36 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що згідно пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню в разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Враховуючи те, що з матеріалів виконавчого провадження не можна зробити беззаперечний висновок про наявність підстав для завершення виконання судового рішення та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі згідно з виконавчим документом, тому наявні правові підстави для задоволення скарги.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року, до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задовольнити скарги, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що державним виконавцем в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», було вжито всі заходи щодо виконання судового рішення. ОСОБА_4 не доведено яким чином дії державного виконавця порушують його права.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року, під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, треті особи: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання права власності на спадкове майно, задоволено клопотання ОСОБА_4 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1. Також зазначено, що ухвала підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

30 жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві із заявою про примусове виконання ухвали суду від 11 вересня 2014 року.

31 жовтня 2014 року відділ державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві відмовив у відкритті виконавчого провадження щодо виконання ухвали суду від 11 вересня 2014 року у зв`язку із тим, що примусове виконання рішень, за якими боржниками є, зокрема, Київська міська рада, покладаються на відділи примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби України.

10 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України із заявою про відкриття виконавчого провадження.

11 грудня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанською А. Л. винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті виконавчого документа), оскільки виконавчий документ, а саме ухвала суду від 11 вересня 2014 року про арешт вищезазначеної квартири, не містить ІПН та код ЄДРПОУ відповідно стягувача та боржника.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року задоволено скаргу ОСОБА_4 та визнано неправомірною постанову державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження від 11 грудня 2014 року, зобов`язано державного виконавця прийняти до провадження та виконати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року про арешт квартири.

18 лютого 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанською А .Л. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання ухвали суду від 11 вересня 2014 року про арешт квартири.

19 лютого 2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, при цьому, в резолютивні частині зазначено про необхідність направлення постанови на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника та сторонам.

Супровідним листом від 20 лютого 2015 року відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України направив в реєстраційну службу зазначену постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження для виконання.

23 лютого 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Корчинською Л. В. реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві було прийнято дану постанову про проведення державної реєстрації обтяження - арешт нерухомого майна вищезазначеної квартири і прийнято рішення про те, що розгляд даної постанови, поданої 23 лютого 2015 року, буде проведено в порядку черговості розгляду заяв після прийняття рішення щодо заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 23 січня 2015 року, яку подала ОСОБА_5

04 березня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Корчинською Л. В. реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на тій підставі, що заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем.

21 вересня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 11 вересня 2014 року про арешт вищезазначеної квартири у зв`язку із фактичним виконанням згідно виконавчого документа на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною першої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом: одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах; звертатися до суду з поданням про розшук боржника фізичної особи чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; здійснювати інші повноваження, передбачені Законом.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін має право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Отже, якщо державний виконавець у певний момент виконання судового рішення дійде висновку про те, що виконання рішення суду є неможливим, він має виконати вимоги статті 36 Закону України «Про виконавче провадження».

Суди попередніх інстанції дійшли правомірного висновку, що згідно пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню в разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Проте, державним виконавцем не надано суду доказів про те, що ним було вжито усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішень та здійснено заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення.

Апеляційний суд дійшов висновку, що з матеріалів виконавчого провадження не можна зробити беззаперечний висновок про наявність підстав для завершення виконання судового рішення та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі згідно з виконавчим документом, тому наявні правові підстави задоволення скарги ОСОБА_4 та визнання неправомірною постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_4 не доведено яким чином дії державного виконавця порушують його права, не заслуговують на увагу, оскільки звертаючись до суду з даною скаргою ОСОБА_4 посилався на те, що ухвала Солом'янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року, якою задоволено клопотання останнього та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та зазначено, що ухвала підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень, фактично залишається невиконаною.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані ухвали - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 19 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 8 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк