Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 702/1562/15-ц

провадження № 61-6323св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Сатанівська сільська рада Монастирищенського району Черкаської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року в складі колегії суддів:

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визначення порядку користування земельної ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що сторони по справі є власниками житлового будинку на АДРЕСА_1 в рівних частках. Вказаний жилий будинок розташований на земельній ділянці, яка належить Сатанівській сільській раді Монастирищенського району Черкаської області та перебувала у користуванні їхньої покійної матері ОСОБА_6, яка подарувала їм будинок. Після набуття права власності на будинок сторони також стали користуватись земельною ділянкою. Відповідач користується всією земельною ділянкою та перешкоджає позивачу у користуванні земельною ділянкою, на яку вона має право користування відповідно до її частки у будинку. Також ОСОБА_2 на земельній ділянці, яка перебуває в спільному користуванні, самочинно збудував споруду з порушенням вимог закону без дозвільних документів.

На підставі викладеного ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди в користуванні спільною земельною ділянкою на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3; зобов'язати ОСОБА_2 знести самочинно збудовану ним господарську будівлю на АДРЕСА_2; визначити порядок користування земельною ділянкою між сторонами з урахуванням часток кожного з них у власності по 1/2 кожному та виділити їй у користування 1/2 частину земельної ділянки на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, іншу 1/2 частину даної земельної ділянки на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 виділити відповідачу; ОСОБА_2 виділити у користування земельну ділянку під частиною будинку літ. «А», верандою літ. «а1», гаражем літ. «Б», літньою кухнею літ. «В», хлівом літ. «Г», вбиральнею літ. «Д», та ганком «І», дворову та городню частину загальною площею 0,0606 га в межах точок 1-2-3-4-18-17-16-15-14-1; ОСОБА_1 виділити у користування земельну ділянку під частиною будинку літ. «А», верандою літ. « а, а1», гаражем літ. «Е», колодязем «К» дворову та городню частину загальною площею 0,0606 га в межах точок 14-15-16-17-18-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод в користуванні спільною земельною ділянкою на АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 знести самочинно збудовану ним господарську будівлю на АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2016 року в складі судді Мазай Н. В. позов задоволено частково. Визначено порядок користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 згідно зі схемою до висновку судової земельно-технічної експертизи від 09 липня 2016 року за варіантом № 3: співвласнику ОСОБА_2 виділено у користування земельну ділянку під частиною будинку літ. «А», верандою літ. «а1», гаражем літ. «Б», літньою кухнею літ. «В», хлівом літ. «Г», вбиральнею літ. «Д» та ганком літ. «І», дворову та городню частину загальною площею 0,0606 га в межах точок 1-2-3-4-22-21-20-19-18-17-16-15-14-1; співвласнику ОСОБА_1 виділено у користування земельну ділянку під частиною будинку літ. «А», верандами літ. «а,аII», гаражем літ. «Е», колодязем літ. «К», дворову та городню частину загальною площею 0,0606 га в межах точок 14-15-16-17-18-19-20-21-22-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14. Залишено у користуванні ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,07 га на АДРЕСА_1 повністю без зміни меж, у відповідності до порядку користування, який склався. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487,20 грн, кошти на оплату судової експертизи - 2 213,20 грн, витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката - 4 594,12 грн, а всього - 7 294,52 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою, а такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, якщо позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Вказуючи на зазначені норми закону, позивачка не надала суду належних та достатніх доказів про наявність реальної небезпеки порушення її права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Клопотань про призначення експертизи для встановлення підстав знесення самочинного будівництва не заявлено. Визначений експертом варіант № 3 експертизи є найбільш прийнятним для обох сторін та відповідає розміщенню будівель, якими вони користуються, та порядку користування, який вже склався між ними.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційної інстанції мотивоване тим, що у зв'язку з неврегулюванням сторонами питання щодо поділу будинку в натурі та невиділенням часток кожному із співвласників в будинку, не підлягає також встановленню порядок користування земельною ділянкою, а оскільки виділ у користування відповідної частини земельної ділянки залежить від виділу часток співвласникам будинку, визначення порядку користування спірною земельною ділянкою є передчасним. Крім того, позивачем не доведена необхідність саме крайнього заходу впливу на відповідача, як знесення самочинно побудованої споруди на земельній ділянці, яка знаходиться у спільній власності.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційного інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що будинок на АДРЕСА_1 належить сторонам на праві власності, проте вони не можуть домовитися про порядок користування земельною ділянкою, на якій цей будинок розташований. Також відповідач самочинно збудував споруду на спірній земельні ділянці та користується всією земельною ділянкою, чим порушує права позивача. Відповідач не бажає добровільно поділити спірну земельну ділянку. Визначений експертом варіант № 1 порядку користування спірною земельною ділянкою буде найбільше відповідати інтересам сторін.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що її право власності та користування порушуються неправомірними діями відповідача. Вимога позивача про знесення самочинного будівництва є незаконною. Апеляційний суд дійшов правильного висновку, що належна позивачу частка будинку не визначена, тому встановити, що саме її частку затіняє самочинне будівництво неможливо.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що відповідно до договору дарування від 25 вересня 1997 року сторонам на праві приватної власності належить у рівних долях по 1/2 частині житлового будинку на АДРЕСА_1.

За змістом довідки від 20 травня 2015 року, виданої Сатанівською сільською радою Монастирищенського району Черкаської області, земельна ділянка на АДРЕСА_1 не приватизовувалась ОСОБА_2 та ОСОБА_1, знаходиться у їх спільному користуванні.

За даними погосподарської книги Тарнавської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області (передана на зберігання Сатанівській сільській раді Монастирищенського району Черкаської області) станом на 01 січня 1983 року за ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 значиться 0,05 га земельної ділянки.

Будинок збудований на присадибній земельній ділянці ОСОБА_7, за якою рахується 0,10 га. У подальшому ці два господарства об'єдналися.

В 1998 році домоволодіння на АДРЕСА_1 розділено на два господарства у зв'язку з оформленням договору дарування на ОСОБА_1 та ОСОБА_2

На день смерті ОСОБА_6 у 2011 році на АДРЕСА_1 рахується три особових рахунки: АДРЕСА_2 - ОСОБА_2, присадибна ділянка площею 0,05 га; АДРЕСА_3 - ОСОБА_1, присадибна ділянка площею 0,05 га; АДРЕСА_4 - ОСОБА_6, присадибна ділянка площею 0,01 га.

Судом першої інстанції встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1, власниками якого є ОСОБА_1 (з часткою 1/2) та ОСОБА_2 (з часткою 1/2); домоволодіння АДРЕСА_4 є окремим домоволодінням власником якого є ОСОБА_1; земельні ділянки АДРЕСА_2 за вказаною адресою не приватизовані, технічна документація для їх приватизації не виготовлялася; ці земельні ділянки є власністю Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, а користування ними відбувається відповідно до рішень сільської ради.

За змістом технічного паспорту на житловий будинок садибного типу на АДРЕСА_1 від 06 грудня 2004 року у сторін по справі на праві спільної часткової власності знаходяться наступні будівлі: літ. «А» - житловий будинок, літ. «а, а-І а-ІІ» - веранда, літ. «І» - ганок, літ. «Б, Е» - гараж, літ. «В» - літня кухня, літ. «В» - льох, літ. «Г» - хлів, літ. «Д» - вбиральня, № 1, 2, 3, 4 - споруди, із них літ. «Б, В, Г, Е, а» - самовільно збудовані. Житловий будинок - літ. «А» складається із двох квартир загальною площею 124,8 кв. м, з яких житлова площа 70,5 кв. м та підсобна площа 54,3 кв. м.

Відповідно до кадастрових планів та плану земельної ділянки на АДРЕСА_2 у фактичному користуванні ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 знаходиться земельна ділянка площею 0,0662 га, у фактичному користуванні ОСОБА_1 на АДРЕСА_3, знаходиться земельна ділянка площею 0,0549 га, у фактичному користуванні ОСОБА_1 на АДРЕСА_4, знаходиться земельна ділянка площею 0,07 га.

Між сторонами існує спір щодо порядку користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1.

Щодо вирішення позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою слід зазначити наступне.

У справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо.

Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

У справі, що переглядається, місцевим судом встановлено, що будинок з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 належить сторонам по справі

Вказаний будинок у натурі не поділено, проте сторони не позбавлені права встановити порядок користування земельною ділянкою відповідно до порядку, який склався між ними, з урахуванням споруд, якими вони користуються.

Позивачем, з метою встановлення можливих варіантів користування спірною земельною ділянкою, заявлено клопотання про призначення експертизи, яке було задоволено ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року.

У висновку судової земельно-технічної експертизи від 09 липня 2016 року експертом надано три варіанта встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою, на якій розташовані належний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок та господарські будівлі, а також дійшов обґрунтованого висновку, що визначений експертом третій варіант порядку користування земельною ділянкою буде найбільше відповідати інтересам сторін, оскільки такий відповідає фактичному порядку, що склався між ними, та відповідає розміщенню будівель, якими вони користуються та які побудовані особисто кожним. Крім цього, при такому розподілі за третім варіантом експертизи кожний зі сторін буде користуватися по 0,0606 га земельної ділянки, тобто по половині усієї земельної ділянки.

Також місцевим судом враховано, що будівля, про знесення якої заявлено вимоги позивачем, буде знаходитися саме на тій частині земельній ділянки, якою буде користуватися відповідач відповідно до третього варіанту експертизи.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову в частині визначення порядку користування спірною земельною ділянкою, не встановив дійсних обставин справи, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання порядку користування земельною ділянкою за відсутності у сторін права власності на землю, тому в указаній частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням у цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, суди вірно застосували норми статті 376 ЦК України, враховуючи наступне.

Позивач звернувся із позовом про знесення самочинно збудованих відповідачем господарських споруд на спільній земельній ділянці.

Суди встановили, що представником Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Черкаській області 11 березня 2015 року здійснено виїзд за адресою на АДРЕСА_1 та встановлено, що ОСОБА_2

у 2007-2009 роках збудував господарську споруду у дворі житлового будинку, співвласниками якого є сторони по справі, правовстановлюючі документи на вказану споруду ОСОБА_2 не надано. Також було встановлено, що в період до 2011 року ОСОБА_1 збудовано господарську споруду, поряд зі спорудою ОСОБА_2, на яку правовстановлюючих документів позивачем не надано. За результатами перевірки складено матеріали для притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за самочинне будівництво споруд господарського призначення.

Отже судами встановлено, що на земельній ділянці, яка спільно використовується сторонами, останніми збудовано споруди господарського призначення, які є самочинним будівництвом.

За змістом частин першої та четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва.

Позивачем заявлено вимоги про знесення господарських споруд, які самочинно збудовані відповідачем у 2007-2009 роках.

Разом з тим, як встановлено вище, представником Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Черкаській області складено матеріали для притягнення до адміністративної відповідальності обох сторін по справі, як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 за самочинне будівництво споруд господарського призначення.

Установлено, що клопотання про призначення експертизи на предмет встановлення порушення прав позивача зі сторони відповідача зведенням самочинної будівлі ОСОБА_1 не заявляла.

Також позивачем не вказано, яка саме будівля з тих, які знаходиться на земельній ділянці, є на її думку самочинно побудованою відповідачем.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, доказування, а відтак і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірною самочинною будівлею, яка знаходиться на земельній ділянці, що належить на праві спільного користування сторонам по справі, порушено її права.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визначення порядку користування земельною ділянкою ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому вказане рішення в цій частині на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду в указаній частині - скасувати.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про знесення самочинно збудованої господарської споруди ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Сатанівська сільська рада Монастирищенського району Черкаської області, про визначення порядку користування земельної ділянкою.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 07 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Сатанівська сільська рада Монастирищенського району Черкаської області, про визначення порядку користування земельної ділянкою залишити в силі.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 жовтня 2016 року в частині вирішення решти позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська