Справа № 203/1031/17
Провадження № 2/0203/100/2018
24.01.2018 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Єдаменка С.В.,
при секретарі Суховерхій А.С.,
представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки
Представники позивача в судовому засіданні просили задовольнити позов в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві.
Відповідачка у судові засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. За цих обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 11 ЦПК України.
Треті особи в судові засідання не зявились, про місце, час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.
Дослідивши матеріали даної цивільної справи, вислухавши пояснення представників позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.
Встановлюючи фактичні обставини справи суд виходить з того, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі № 401/7592/12 було часткового задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитними зобов'язаннями, стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-302/080/2008 від 21 березня 2008 року яка виникла станом на 30 жовтня 2009 року та складається із заборгованості по кредиту в сумі 563 383,21 грн., заборгованості по відсоткам - 32 937,85 грн., сума пені - 14 759,86 грн., а всього в розмірі 611 080 грн. 92 коп., стягнуто солідарно з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-302/080/2008 від 21 березня 2008 року яка виникла станом на 30 жовтня 2009 року та складається із заборгованості по кредиту в сумі 563 383,21 грн., заборгованості по відсоткам - 32 937,85 грн., сума пені - 14 759,86 грн., а всього в розмірі 611 080 грн. 92 коп. Загальну суму основного боргу стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» за цим рішенням обмежено розміром 611 080 грн. 92 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним кредитного договору відмовлено. (а.с.28-30) Вказане рішення 25 лютого 2014 року набрало законної сили. (а.с.30 на зв.)
Вказаним вище рішенням було встановлено, що 21 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого в свою чергу є ТОВ «ОТП Факторинг Україна та відповідачем ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № ML-302/080/2008, відповідно до умов якого банк надав останній кредит в розмірі 73 720,00 доларів США на придбання нерухомого майна строком до 21 березня 2028 року. 21 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого в свою чергу є ТОВ «ОТП Факторинг Україна, та ОСОБА_9 був укладений договір поруки № SR-302/080/2008/1, відповідно до умов якого останній зобов'язався солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов'язання відповідачем ОСОБА_4 В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ML-302/080/2008 того ж дня між банком та відповідачем ОСОБА_7 також укладено договір поруки № SR-302/080/2008/2, відповідно до умов якого він зобов'язався солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов'язання відповідачем ОСОБА_4 В порушення умов кредитного договору, відповідач ОСОБА_4 свої зобов'язання не виконувала, допустила прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, внаслідок чого за нею станом на 30 жовтня 2009 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 611 080 грн.92 коп., яка складається із заборгованості по кредиту в сумі 563 383,21 грн., заборгованості по відсоткам 32 937,85 грн., суми пені за прострочення виконання зобов'язань у розмірі 14 759,86 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором. (а.с.28-30)
21 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки № PCL-302/080/2008. (надалі договір іпотеки) (а.с.14-16). Умовами договору іпотеки визначено, що в забезпеченого повного та своєчасного виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, ОСОБА_4 надає ЗАТ «ОТП Банк» в іпотеку двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3. (а.с. 14 на зв.)
12 липня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг» та ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг» набуло право вимоги за кредитними договорами укладеними з ПАТ «ОТП Банк». (а.с.17-23) Згідно додатку № 1 до вказаного договору, ТОВ «ОТП Факторинг» набуло право вимога за кредитним договором № ML-302/080/2008 від 21 березня 2008 року укладеним з ОСОБА_4 та договором поруки № SR-302/080/2008/1 укладеним з ОСОБА_9 (а.с.24)
12 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір про відступлення права вимоги, у відповідності до якого ПАТ «ОТП Банк» передало ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитними договорами. (а.с.25-26) Згідно витягу з додатку № 1 до вказаного договору ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за договорами № ML-302/080/2008 від 21 березня 2008 року та № PCL 302/080/2000 від 21 березня 2008 року. (а.с.27)
Таким чином суд приходить до висновку, що у позивача наявне право вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речовий прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 82168831, сформованої 10 березня 2017 року, власником квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 (а.с.36) Вказана квартира була придбана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, ВКІ № 818187 реєстр № 3891, 21 березня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (а.с.36)
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2017 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 12 січня 2016 року та документів, на підставі яких він посвідчувався. (а.с.67) Проте вказана ухвала виконана не була, витребувані документи до суду не надходили.
Представник позивача в судовому засіданні не наполягали на отриманні від нотаріуса документів, пояснили, що скоріш за все квартира була продана в період дії заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 січня 2014 року у справі № 175/5829/13-ц яким було визнано недійсним договір іпотеки № PCL-302/080/2008 від 21 березня 2008 року, скасовано заборони на відчуження квартири, внесено до реєстрів відомості про виключення запису про обтяження нерухомого майна за договором іпотеки (а.с.31-33). Вказане рішення ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2016 року скасоване та в подальшому вказана справа залишена без розгляду. (а.с. а.с.34-35)
Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно ст. 536 ЦК України, передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Факт порушення позичальником умов кредитного договору був встановлений вказаним вище заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014 року (а.с.28-30)
Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 574 ЦК України заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому. Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
За правилами статей 3, 18 Закону України «Про іпотеку», статті 574 у контексті статті 575 ЦК іпотека як форма застави виникає і на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення, що також передбачено і статтями 577, 585 ЦК України.
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється в тому числі і на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у статтях 589, 590 ЦК України.
Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
З огляду на викладене враховуючи, що позичальником було порушено умови договору у позивача наявне право вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.
Вирішуючи питання щодо предявлення права вимоги до ОСОБА_11, як до особи яка наразі є власником іпотечного майна суд виходить з такого.
Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України; далі ЦК України).
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.
Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.
Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.
Крім того, процедура державної реєстрації іпотек у спірний період регулювалась Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року), та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі Порядок).
Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Пунктами 74, 75 Порядку передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.
Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.
За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про скасування обтяження іпотекою нерухомого майна, на підставі якого з Єдиного реєстру заборон виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Єдиному реєстрі заборон, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.
Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Єдиний реєстр заборон.
Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Отже, ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі.
Подібна позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1382цс-16. Відповідно до ч. 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підстав для іншого застосування норм матеріального права, ніж у наведеній вище постанові Верховного Суду України, не вбачається.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги до ОСОБА_3, як до особи яка наразі є власником іпотечного майна є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо частини вимог про передання в управління позивачу предмету іпотеки шляхом надання йому права обладнати предмет іпотеки охоронними пристроям, зміною замків, а також укладення договорів про надання охоронних послуг щодо предмета іпотеки зі спеціалізованими підприємствами, організаціями установами суд виходить з того, що позивачем не доведена необхідність вчинення таких дій, не надано доказів, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачка буде вчиняти дії які зроблять неможливим проведення дій для реалізації іпотечного майна. Питання щодо виселення відповідачки за вказаною адресою позивач не ставив, відповідачка мешкає за вказаною адресою, у разі зміни замків вона буде обмежена у праві користуватись квартирою та своїми речами які в ній знаходяться. За цих обставин вказана частина вимог задоволенню не підлягає.
Згідно ст. 141 ЦПК України за результатами розгляду сума судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову (а.с.1), підлягає стягненню з відповідачки пропорційно до суми задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 204, 509, 525-526, 536, 546, 572, 574-575, 589, 610, 611, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 3-4, 23, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч. 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 12, 76-77, 82, 141, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» до ОСОБА_3 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 200 (одна тисяча двісті) грн.
В решті позову відмовити.
Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273, 284, 289 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем та третіми особами до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська, а з дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду. Строк подання апеляційної скарги 30 днів з дня його проголошення .
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення також може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. Строк апеляційного оскарження в такому випадку починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення складено 02.02.2018.
Суддя С.В. Єдаменко