Постанова

Іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 172/426/14-ц

провадження № 61-886 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ПророкаВ. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - фермерське господарство «Агрофірма «Віктор»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фермерського господарства «Агрофірма «Віктор» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року у складі судді Черкової Н. Т. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року в складі суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лапенкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2014 року фермерське господарство «Агрофірма «Віктор» (далі - ФГ «Агрофірма «Віктор») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у сумі 40 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 27 квітня 2007 року між ФГ «Агрофірма «Віктор» та ОСОБА_5 було укладено договір оренди належної ОСОБА_5 земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 4,726 га строком на 5 років.

9 жовтня 2010 року ОСОБА_5 звернувся до позивача з проханням надати йому в рахунок орендної плати за належну йому земельну ділянку грошові кошти у розмірі 60 000 грн, але у зв'язку з відсутністю у позивача на той момент вільних коштів було досягнуто домовленість про надання ОСОБА_5 грошових коштів у сумі 40 000 грн, тобто фактично між ФГ «Агрофірма «Віктор» та ОСОБА_5 було досягнуто домовленості щодо укладення нового договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення на строк, пропорційний отриманим грошовим коштам.

Позивач зазначив, що 19 та 20 жовтня 2010 року ОСОБА_5 за видатковими касовими ордерами отримав від позивача грошові кошти у розмірі 40 000 грн у рахунок орендної плати за земельну ділянку площею 4,726 га. Однак ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, не оформивши документально продовження строку дії договору оренди земельної ділянки (паю), у зв'язку з чим ОСОБА_5 заборгував позивачу 40 000 грн, які, на його думку, є безпідставно набутим майном, а тому підлягають поверненню позивачу.

Єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5, є відповідач ОСОБА_4, яка отримала у спадщину земельну ділянку загальною площею 4,726 га, тому саме вона повинна повернути грошові кошти.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позовні вимоги не доведені та не обґрунтовані позивачем у судовому засіданні, а також тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції, виходячи з наданого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, правильно застосовано положення статті 267 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ФГ «Агрофірма «Віктор», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права щодо позовної давності та відмовлено у задоволенні позову і по суті позовних вимог, і за строком позовної давності, не надано належної оцінки усім доказам у справі із зазначенням результатів оцінки в рішенні суду.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим у справі обставинам, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

11 січня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що 19 жовтня 2010 року ОСОБА_5 звернувся із заявою до ФГ «Агрофірма «Віктор» про надання йому позики у сумі 60 000 грн у рахунок орендної плати за належну йому земельну ділянку, площею 4,726 га, розташовану на території Васильківської селищної ради Дніпропетровської області.

З видаткових касових ордерів убачається, що ОСОБА_5 отримано грошові кошти 19 жовтня 2010 року в сумі 20 000 грн та 20 жовтня 2010 року в сумі 20 000 грн. Мета платежу - позика за пай.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки, площею 4,726 га, розташованої на території Васильківської селищної ради Дніпропетровської області.

Єдиною спадкоємицею померлого була його дочка ОСОБА_4, яка отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

У травні 2015 року уточнивши позовні вимоги, позивач остаточно просив суд стягнути з відповідача, як спадкоємиці померлого ОСОБА_5, 40 000 грн, які є безпідставно набутим ним майном, посилаючись на статтю 1212 ЦК України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-83цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14.

Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що між позивачем та ОСОБА_5 виникли договірні відносини. Той факт, що договір укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним. Разом з тим, правила статті 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій одночасно виходили з того, що позовні вимоги не доведені, позивачем не підтверджено факт того, що грошові кошти в сумі 40 000 грн є безпідставно набутим майном, а також з того, що позивач пропустив строк звернення з позовом, про застосування якого заявлено відповідачем.

Разом з тим, частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, не взяв до уваги, що підстави для відмови у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності та у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог є взаємовиключними та не можуть бути застосовані одночасно.

За таких обставин, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що відносини, які склалися між ФГ «Агрофірма «Віктор» та ОСОБА_5 є договірними, а тому до них не застосується стаття 1212 ЦК України. ОСОБА_4 є спадкоємицею земельної ділянки ОСОБА_5, яка передана в оренду ФГ «Агрофірма «Віктор», що свідчить про безпідставність заявлених позивачем вимог на підставі статті 1212 ЦК України.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення, які оскаржуються, підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фермерського господарства «Агрофірма «Віктор» задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову фермерського господарства «Агрофірма «Віктор» до ОСОБА_4 про стягнення коштів відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик