Постанова

Іменем України

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 644/10675/15-ц

провадження № 61-846св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

третя особа - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківський області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року у складі судді: Горчакової О. І. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року у складі суддів: Карімової Л. В., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору. Позовна заява мотивована тим, що згідно кредитного договору від 25 квітня 2008 року № МL-702/895/2008 укладеного між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_4, банк надав позичальнику кредит у розмірі 13 000 доларів США на придбання нерухомого майна та оплату комісії до 23 квітня 2021 року, зі сплатою фіксованого відсотку.

Повернення кредиту та оплата процентів здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів (сума кредиту та нарахування процентів щомісяця погашається рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору в розмірі 172,56 доларів США (частина 1 п. 2 кредитного договору).

Додатковими договорами від 5 травня 2009 року № 1 та від 22 квітня 2014 року № 2 до кредитного договору змінювалися фіксовані процентні ставки і розміри щомісячного платежу.

Для забезпечення повного та своєчасного виконання ним зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 було укладено з ПАТ «ОТП Банк» договір іпотеки від 25 квітня 2008 року № РМL-702/895/2008, за умовами якого він передав в іпотеку банку нерухоме майно - двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Під час укладання кредитного договору банк приховав від нього інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позичальником свідомого вибору схеми кредитування, а також вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би банку, проводячи оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній у договорі кількості таких платежів. Таким чином, факт приховання банком важливої інформації перед підписанням договору, невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов фактичним умовам, є введення в оману.

Просив визнати недійсним кредитний договір від 25 квітня 2008 року № МL-702/895/2008, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП Банк»; визнати недійсним додатковий договір від 5 травня 2009 року № 1; визнати недійсним додатковий договір від 22 квітня 2014 року № 2; визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна № РСL-702/895/2008 року; зняти заборону відчуження зазначеної в іпотечному договорі квартири АДРЕСА_1, вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис заборону на нерухоме майно на об'єкт обтяження; виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою вищевказаної квартири.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року, у задоволенні позову відмовлено. При ухваленні рішення суди зробили висновок, що позивачем не доведено наявності умислу в діях ПАТ «ОТП Банк» щодо введення його в оману відносно умов договору та кінцевої вартості кредиту.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 2 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 9 листопада 2017 року, справу передати до суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказує, що спірний договір не відповідає змісту актам чинного на момент його укладення законодавства України, невідповідності свідомо допущені банком і націлені проти прав та інтересів позивача.

У березні 2017 року ПАТ «ОТП Банк» надіслало заперечення на касаційну скаргу, в яких просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення судів без змін. Вказувало, що твердження позивача, що кредитор вказав у кредитному договорі значення в гривні з метою введення його в оману є безпідставним, оскільки загальна сума цього показника повністю відповідає Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що поміж сторонами 25 квітня 2008 року було укладено кредитний договір №МL-702/895/2008. Відповідно до вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 13000,00 доларів США на придбання нерухомого майна та оплату комісії до 23 квітня 2021 року, зі сплатою фіксованого відсотку, повернення кредиту та плата процентів здійснювалась шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів (сума кредиту та нарахування процентів щомісяця погашається рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору в розмірі 172,56 доларів США.

Відповідно до додаткового договору до кредитного договору № 1 від 05 травня 2009 року, та № 2 від 22 квітня 2014 року, змінювалися фіксовані процентні ставки і розміри щомісячного платежу. Позивачем для забезпечення повного та своєчасного виконання ним зобов'язань за кредитним договором був укладений з банком договір іпотеки № РМL-702/895/2008 від 25 квітня 2008 року.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Встановивши, що позивач не довів обману зі сторони відповідача під час укладення кредитного договору від 25 квітня 2008 року № МL-702/895/2008, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В.І. Журавель