ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 461/5652/15-ц

провадження № 61-5232св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Ідея банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс»,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея банк», подану його представником Гаман Вірою Вікторівною, на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 9 листопада 2015 року, постановлену у складі судді Фролової Л. Д., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Мельничук О. Я., Берези В. І., Крайник Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Ідея банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») звернулося із заявою про встановлення способу виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року у справі за позовом ПАТ «Ідея банк» до ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Гарант Плюс») про звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування заяви послалося на те, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року в рахунок погашення зобов'язання за кредитним договором № 910.71012 від 28 травня 2010 року звернено стягнення на предмет застави - транспортний засіб марки Daewoo Nexia, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, шляхом його продажу ПАТ «Ідея банк» будь-якій третій особі (покупцю) від імені власника ОСОБА_4, для чого надано ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу.

На підставі цього рішення 23 липня 2015 року Галицьким районним судом м. Львова видано виконавчий лист, проте постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Павлоградського МРУЮ відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом у зв'язку з тим, що резолютивна частина рішення не передбачає примусової реалізації предмета застави органами виконавчої служби.

Оскільки транспортний засіб марки Daewoo Nexia, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, перебуває у володінні і користуванні заставодавця ОСОБА_4, що унеможливлює його продаж, заявник просив встановити спосіб виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року шляхом вилучення у ОСОБА_4 або у інших осіб, у яких транспортний засіб може знаходитися, автомобіля марки Daewoo Nexia, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, і передачі його ПАТ «Ідея Банк».

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 9 листопада 2015 року у задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що обставин, які ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, не встановлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» відхилено, ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 9 листопада 2015 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності існування обставин, які ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим.

У березні 2016 року ПАТ «Ідея Банк» через свого представника ГаманВ. В. звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 9 листопада 2015 року і ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2016 року скасувати та постановити нову ухвалу про задоволення заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвали судів першої та апеляційної інстанції постановлені з порушенням норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що відмова державного виконавця у відкритті виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року є винятковою обставиною, яка унеможливлює виконання рішення.

Зазначає, що у резолютивній частині рішення не передбачено примусової реалізації предмета застави, що унеможливлює здійснення виконавчого провадження та перешкоджає його фактичному виконанню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у травні 2015 року ПАТ «Ідея Банк» звернулося до ОСОБА_4, ТОВ «ФК «Гарант Плюс» з позовом, у якому просило, зокрема, у рахунок погашення зобов'язання за кредитним договором № 910.71012 від 28 травня 2010 року звернути стягнення на предмет застави - транспортний засіб марки Daewoo Nexia, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, шляхом його продажу ПАТ «Ідея банк» будь-якій третій особі (покупцю) від імені власника ОСОБА_4, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року позов ПАТ «Ідея Банк» задоволено. В рахунок погашення зобов'язання за кредитним договором № 910.71012 від 28 травня 2010 року звернено стягнення на предмет застави - транспортний засіб марки Daewoo Nexia, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, шляхом його продажу ПАТ «Ідея банк» будь-якій третій особі (покупцю) від імені власника ОСОБА_4, для чого надано ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу. Стягнено солідарно з ОСОБА_4 і ТОВ «ФК «Гарант Плюс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 100,00 гривень.

На підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року 23 липня 2015 року видано виконавчий лист № 461/5652/15-ц.

Відповідно до статті 14 ЦПК України у редакції Кодексу на час розгляду заяви судами попередніх інстанцій судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Державна виконавча служба, як орган примусового виконання, зобов'язана прийняти всі необхідні заходи для виконання рішення, яке набрало законної сили.

Статтею 373 ЦПК України у редакції Кодексу на час розгляду заяви судами попередніх інстанцій передбачалося, що за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

У частині першій статті 36 Закону України &q?іш;Про виконавче провадження&q?ик; зазначено, що у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем.

Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України.

Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

При вирішенні питання про зміну способу виконання суд повинен з'ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення.

Задоволення відповідної заяви можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Оскільки ПАТ «Ідея Банк» не доведено існування обставин виключного характеру, які перешкоджають чи унеможливлюють виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2015 року, як і не доведено здійснення банком будь-яких заходів щодо його виконання, суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні заяви у зв'язку з її безпідставністю.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що виключною обставиною, яка перешкоджає виконанню рішення, є винесення державним виконавцем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Стаття 17 Закону України № 606-XIV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» у редакції Закону на час розгляду заяви передбачала, що виданий судом виконавчий лист підлягає виконанню державною виконавчою службою.

Вимоги до оформлення виконавчого листа визначені у статті 18 Закону України № 606-XIV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» у редакції Закону на час розгляду заяви, відповідно до якої у виконавчому листі зазначається резолютивна частина рішення. Вимог щодо формулювання резолютивної частини рішення ця стаття не містить.

Статтею 26 Закону України № 606-XIV від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» у редакції Закону на час розгляду заяви передбачено підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження. Про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову. Постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження може бути оскаржена заявником у десятиденний строк з дня її надходження у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, винесення державним виконавцем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження з підстав відсутності зазначення у виконавчому листі про примусову реалізацію предмета застави не може вважатися виключною обставиною, яка перешкоджає чи унеможливлює виконання судового рішення.

Помилковими є посилання заявника на те, що згідно зі статтею 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» суд зобов'язаний зазначити у рішенні про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження заходи щодо забезпечення збереження цього предмета або передачі його в управління на період до його реалізації.

Стаття 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається, зокрема, заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

ПАТ «Ідея Банк» у позовній заяві питання щодо застосування заходів забезпечення збереження предмета застави не ставилося і доводи в обґрунтування необхідності таких заходів не наводилися, тому твердження касаційної скарги у цій частині безпідставні.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм процесуального права, тому відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвали судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея банк», подану його представником Гаман ВіроюВікторівною, залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 9 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук