Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 319/558/16-ц

провадження № 61-22999св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року у складі судді Солодовнікова Р. С. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів:

Полякова О. З., Спас О. В., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовомдо ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 17 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав кредит в розмірі 21 600,00 грн., зі сплатою відсотків 22,80% на рік на суму залишку заборгованості, строком повернення, що відповідає строку дії картки. Свої зобов'язання за кредитним договором Банк виконав належним чином, а відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 17 квітня 2016 року утворилась заборгованість в розмірі

66 799,95 грн.

У зв'язку з викладеним позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 66 799,95 грн та судовий збір.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 17 серпня 2007 року в загальному розмірі 18 047,78 грн, з яких заборгованістьза кредитом - 7 983,45 грн; заборгованість за процентамиза користування кредитом - 9 124,33 грн; заборгованість за пенею - 940,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за договором № б/н від 17 серпня 2007 року належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 18 047,78 грн та підлягає стягненню. Наданий Банком розрахунок заборгованості у розмірі 66 799,95 грн не відповідає обставинам справи, нічим не підтверджений та не відображає дійсного стану карткового рахунку відповідача за кредитним договором. Посилання представника Банку на наявність технічного збою, що послугував причиною неправильного складання виписки з картрахунку, позивачем не доведена. А проведена Банком 18 квітня 2016 року операція щодо перерахунку договору, згідно якої сума боргу ОСОБА_4 з 18 047,78 грн збільшилась до 60 593,08 грн не передбачена умовами договору, тому заборгованість в розмірі 66 799,95 грн стягненню з відповідача не підлягає, у зв'язку із недоведеністю позовних вимог. Позовні вимоги Банку щодо стягнення з відповідача штрафів не підлягають задоволенню, у зв'язку з тим одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором штрафу та пені свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки перебіг строку позовної давності переривався шляхом сплати ОСОБА_4 10 липня 2015 року заборгованості за кредитом в розмірі 260 грн.

У касаційній скарзі, поданій 27 лютого 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило змінити рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в частині зменшення заборгованості за тілом кредиту, процентами та ухвалити в цій частині нове рішення, стягнувши заборгованість за тілом кредиту та процентами в повному обсязі, в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку стосовно часткового задоволення позовних вимог. Зменшуючи розмір заборгованості відповідача перед банком суди першої та апеляційної інстанції незаконно залишили поза увагою доводи представника Банку стосовно того, що у виписці, наданій Банком, некоректно відображені дані щодо розміру заборгованості відповідача, у зв'язку з технічним збоєм та лише 18 квітня 2016 року Банком було здійснено перерахунок та правильно визначено розмір заборгованості. Крім того відповідач на спростування розміру заборгованості не надав належних доказів та не заявив клопотання про проведення економічної експертизи, оскільки лише висновок експерта може бути належним доказом спростування розрахунку Банка.

12 квітня 2017 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_9, у яких вони зазначили, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги Банку їх висновків не спростовують та зводяться до незгоди з судовими рішеннями.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 17 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_4 було укладено договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 21 600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а. с.15-21, том 1).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» (далі-Умови), «Правилами користування платіжною карткою» (далі - Правила) та «Тарифами банку» складають між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а. с. 15 на звороті, том 1).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною четвертою статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 15, том 1), у якій указано, що він разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а такожтарифами складає між банком та ним договір про надання банківських послуг.

Отже, суди правильного встановили, що між сторонами було укладено кредитний договір, оскільки ОСОБА_4 згідно наданого Банком розрахунку користувався кредитними коштами та до 10 липня 2015 року періодично частково погашав кредитну заборгованість.

Суди також встановили, що станом 17 квітня 2016 року ОСОБА_4 має заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 18 047,78 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 7 983,45 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом - 9 124,33 грн (5 935,85 грн. процентів за використання кредитного ліміту + 3 188,48 грн процентів за прострочений кредит); заборгованості за пенею - 940,00 грн.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від

18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов'язок суду.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наданий позивачем розрахунок заборгованості станом на 17 квітня

2016 року (а. с. 6-14, том 1), визнав його неприйнятним, з огляду на встановлені обставини справи.

Відповідач ОСОБА_4, заперечуючи проти вказаного Банком розміру заборгованості, пояснив, що він у березні 2012 року звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», де працівник банку йому пояснила, у зв'язку з закінченням строку дії кредитної карти, необхідно повністю погасити наявну заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 4 390,00 грн, після чого йому буде видано нову кредитну карту. ОСОБА_4 погодився та повністю погасив наявну на той час заборгованість в розмірі 4 390,00 грн, а 10 квітня 2012 року йому була видана нова кредитна картка, що підтверджено випискою Банку з картрахунку

(а. с. 52, том 1) та довідкою (а. с. 61 на звороті, том 1).

Відповідно до виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» з картрахунку, у якій відображені усі операції за кредитним рахунком відповідача, заборгованість ОСОБА_4 перед позивачем за кредитом станом на 05 квітня 2012 року була повністю погашена. Достовірність виписки підтверджується аудіо записом розмови ОСОБА_4 з оператором ПАТ КБ «Приватбанк» за телефоном підтримки клієнтів Банку, виписками по картрахункам, які були надані позивачем (а. с. 92-96, том 1).

Однак, відповідно до розрахунку заборгованості, наданої представником Банку разом з позовною заявою, відповідач ОСОБА_4 станом на 05 квітня 2012 року мав прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 1 908,90 грн, заборгованість за процентами в розмірі 1 853,13 грн та 30 грн заборгованості з комісії та пені.

Вказаний розрахунок заборгованості не відповідає обставинам справи, нічим не підтверджений та не відображає дійсного стану карткового рахунку відповідача за кредитним договором. Наявність технічного збою, який послугував неправильному складанню виписки з картрахунку відповідача, позивачем належними і допустимими доказами не доведена. Проведена Банком 18 квітня 2016 року операція щодо перерахунку договору, згідно якої розмір заборгованості відповідача з 18 047,78 грн збільшилась до 60 593,08 грн, не передбачена умовами договору.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку стосовно стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 18 047,78 грн, обґрунтовано не взявши до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості станом на 17 квітня 2016 року (а. с. 6-14,

том 1).

Доводи Банку про те, що позивачем не було заявлено клопотання про проведення економічної експертизи відповідно до статті 143 ЦПК України 2004 року, не спростовують висновки судів. Крім того, Банк також міг заявити клопотання про призначення цієї економічної експертизи для спростування доводів відповідача, однак ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції клопотання про проведення економічної експертизи не подав.

Крім того, відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Тобто, обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Суди за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів, наданих Банком щодо розміру заборгованості за вказаним кредитним договором, дійшли висновку про необгрунтоване збільшення розміру заборгованості відповідача за перод з 17 квітня 2016 року до 18 квітня 2016 року з 18 047,78 грн на 60 593,08 грн.

Банком не було надано до суду доказів стосовно обґрунтованості такого збільшення розміру заборгованості, або стосовно того, що в системі відбувся технічний збій, який став причиною неправильного складання виписки з картрахунку відповідача.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують цих висновків та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення .

Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик