Постанова

Іменем України

1 березня 2018 року

м. Київ

справа №597/411/15

провадження № 61-9017св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

зустрічний позов:

позивач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2016 року в складі суддів Храпак Н. М., Парандюк Т. С., Дикун С. І.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ літнього будинку та припинення права спільної часткової власності.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що на підставі договору дарування від 16 грудня 2013 року їй належить право на Ѕ частину у праві спільної власності на літній будинок для відпочинку за адресою АДРЕСА_1. Право на іншу частину у праві спільної власності належить відповідачу ОСОБА_5

Посилаючись на те, що згоди про поділ будинку співвласниками не досягнуто, просила виділити їй в натурі Ѕ частину спірного будинку та припинити право спільної часткової власності на вказане майно.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що за договором купівлі-продажу від 28 вересня 2004 року він та ОСОБА_6 придбали літній будинок для відпочинку в рівних частках. 16 грудня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали договір дарування Ѕ частини спірного літнього будинку для відпочинку. Враховуючи, що на момент дарування будинок був переобладнаний та добудований без відповідних дозволів і проектів, а також, що відповідно до цього договору до обдарованого переходить право користування земельною ділянкою, на якій будинок розміщений, без зазначення істотної умови договору - кадастрового номеру земельної ділянки, просив визнати договір дарування недійсним.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Виділено в натурі ОСОБА_4 Ѕ частину літнього будинку для відпочинку за адресою АДРЕСА_1 із зазначенням конкретних приміщень загальною площею 95,45 кв. м, вартістю 258 574 грн; виділено ОСОБА_5 із зазначенням конкретних приміщень загальною площею 95,45 кв.м, вартістю 258 574 грн; зобов'язано ОСОБА_4 влаштувати перегородку в приміщенні 1-14, розділивши його на дві частини площами 24,5 кв.м та 12,55 кв.м, ліквідувати дверний проріз між приміщеннями 1-10 та 1-11, влаштувати дверний проріз для входу з галереї в приміщення 1-10 та з приміщення 1-10 в частину приміщення 1-14, що їй виділено. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_4 на Ѕ частку в зазначеному літньому будинку для відпочинку.

У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції з урахуванням експертного дослідження дійшов висновку про можливість поділити літній будинок для відпочинку між співвласниками, виходячи з рівності їхніх часток та фактичного користування приміщеннями протягом тривалого часу.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що укладений сторонами договір дарування відповідає нормам чинного законодавства, не суперечить інтересам держави та суспільства, а тому не може бути визнаний недійсним з підстав, зазначених позивачем.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2016 року рішення районного суду в частині розподілу спільного будинку та припинення права спільної часткової власності ОСОБА_4 на Ѕ частку в цьому будинку, стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судового збору в сумі 2 585 грн 74 коп. скасовано; у задоволенні позову в цій частині відмовлено; в решті рішення районного суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки літній будинок самочинно реконструйовано та переплановано, він є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 ЦК України, а тому не підлягає поділу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду в частині відмови ОСОБА_4 у задоволенні позову ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, оскільки апеляційний суд не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи, а саме: не звернув увагу на висновок будівельно-технічної експертизи, з якої вбачається реальна можливість поділу зазначеного будинку з урахуванням рівності часток та фактичного користування певними приміщеннями будинку протягом тривалого часу.

В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування рішення апеляційного суду не оскаржується.

3 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 лютого 2017 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу-продажу від 28 вересня 2004 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 придбали в рівних частках у малого колективного підприємства «Гавас» літній будинок для відпочинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, площею 153, 9 кв. м, та прибудовану до нього веранду під літерою «а».

В подальшому здійснили добудову до зазначеного будинку площею 37 кв. м та зареєстрували її в установленому законом порядку.

16 грудня 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали договір дарування належної ОСОБА_6 Ѕ частки зазначеного літнього будинку.

Висновком експертного дослідження від 12 березня 2015 року № 15018 встановлено, що літній будинок АДРЕСА_1 загальною площею 190,9 кв.м, жилою площею 111,2 кв.м перепланований і реконструйований, у приміщеннях 1-2, 1-7, 1-14 здійснені перегородки і влаштовані приміщення санвузлів з душовими кабінами та умивальниками; у капітальних стінах кімнат 1-1,1-10,1-11 влаштовано дверні прорізи, змінено конфігурації, площі та кількість приміщень, їх функціональне призначення й ці реконструкції і перепланування в установленому законом порядку не зареєстровані.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Таким чином, не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що належний сторонам літній будинок не підлягає поділу, оскільки він був самовільно перепланований та реконструйований співвласниками цього будинку.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновку експертизи, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом установлені фактичні обставини, які мають значення для справи і на підставі яких судом ухвалено рішення з урахуванням саме зазначеного висновку експертизи, яку надано позивачем.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. І. Крат