Справа № 638/3039/15-ц
Провадження № 2/638/1336/18
21.06.2018 21.06.2018р. Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді - Подус Г.С.,
при секретарі - Коваленко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про витребування майна,-
Представник позивачів в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій просив слухати справу без його участі, заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити.
Відповідачі та третя особа в судове засідання не зявилися, повідомлялися належним чином і завчасно, причини неявки суду не повідомили.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника («Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року), відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення спору.
Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.
Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом встановлено, житловий будинок з надвірними будівлями № 10 по вулиці Аграрній м. Харкова на праві приватної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 41/1200 частини кожному на підставі рішення суду від 17.08.2011 року.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.04.2014 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволені, припинено право власності ОСОБА_2 на 41/1200 частин житлового будинку № 10 по вулиці Аграрній м. Харкова, якою він володіє на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.08.2011 року, стягнуто з ОСОБА_6 матеріальну компенсацію вартості 41/1200 частини житлового будинку № 10 по вулиці Аграрній в м. Харкові на користь ОСОБА_2 в розмірі 9287 грн., припинено право власності ОСОБА_1 на 41/1200 частин житлового будинку № 10 по вулиці Аграрній і м. Харкові, якою він володіє згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.08.2011 року, стягнуто з ОСОБА_6 матеріальну компенсацію вартості 41/1200 частини житлового будинку № 10 по вулиці Аграрній м. Харкова на користь ОСОБА_1 в розмірі 9287 грн., визнано право власності на 82/1200 частин житлового будинку № 10 по вулиці Аграрній в м. Харкові за ОСОБА_8, визнано ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10 такими, що втратили право користування житловим будинком № 10 по вулиці Аграрній в м. Харкові та виселено з приміщення, знято з реєстрації вказаних осіб у спірному житловому будинку.
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28.01.2015 року вказане заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28.04.2014 року скасовано, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа Дзержинський РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області про припинення права власності на частку в спільному майні, зняття осіб з реєстрації та виселення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.10.2017 року, Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.03.2016 року та Рішення Апеляційного суду Харківської області від 30.05.2016 року скасовано, та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

19.02.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11, що діяла особисто від свого імені та як законний представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, укладено договір купівлі продажу житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Аграрна, 10.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, який він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Даний висновок щодо застосування положень ст.388 ЦК України міститься у постановах Верховного Суду України від 28.03.2012 року, 04.07.2012 року та 16.04.2014 року.

Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до роз'яснень викладених у пунктах 2122 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України (п. 21). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст. ст. 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (п. 22).

За змістом наведених вище роз'яснень права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною правочину, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Суд, звертає увагу на те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного майна, придбаного за відплатним договором, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які вважають себе власниками частини спірного житлового будинку, мають право витребувати це майно від добросовісного набувача лише з підстав та у випадках, передбачених ст. 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обгрунтованого висновку про задлволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст.ст.13,14 Конституції України,ст. ст. 387, 388, 321 ЦК України, суд,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про витребування майна задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_3, що діяла особисто від свого імені та як законний представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 41/1200 частину житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями у м. Харків, вул. Аграрна, буд. 10, який належить йому на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.08.2011 року по справі № 2-634/11.

Витребувати у ОСОБА_3, що діяла особисто від свого імені та як законний представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 41/1200 частину житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями у м. Харків, вул. Аграрна, буд. 10, який належить йому на підставі і рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.08.2011 року по справі № 2-634/11.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовленння повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Повний текст рішення виготовлено 25.06.2018 року.

Суддя: