Справа № 127/217/17-ц
Провадження № 22-ц/772/1135/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 рокуСправа № 127/217/17-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Денишенко Т.О., Марчук В.С.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4; представника відповідача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 і ОСОБА_5

на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на 1/2 частку квартири

Рішення ухвалив суддя Федчишен С.А.

Рішення ухвалено о 15.27 год. у м. Вінниці Вінницької області

Дата складення повного тексту рішення - 19.03.2018 року

В с т а н о в и в:

5 січня 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності подружжя і визнання права власності на 1/2 частку квартири.

Свої вимоги мотивував тим, що з липня 2013 року до 15 грудня 2016 року він із відповідачем ОСОБА_5 почав проживати однією сім'єю. За цей час вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, мали та несли взаємні права і обов'язки. Під час спільного проживання вони придбали побутову техніку та меблі. Батько відповідача подарував їй квартиру АДРЕСА_1, у якій вони проживали. Влітку 2015 року він власними силами розпочав ремонт у цій квартирі, істотно поліпшивши її. Позивач вважає, що внаслідок заміни вікон та дверей, проведення капітального ремонту у квартирі, придбання меблів, він істотно збільшив її вартість за рахунок власної праці і спільних коштів, порівняно із вартістю, що зазначена в договорі дарування, що є підставою для визнання квартири спільною сумісною власністю.

Тому позивач просив встановити факт його проживання із ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 20.12.2013 року по 15.12.2016 року, визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2018 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 20.12.2013 року по 15.12.2016 року.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 551,20 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2018 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2018 року залишено без задоволення.

На рішення суду позивач і відповідач подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та винести нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, а саме: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Зазначив, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог вважає таким, що не відповідає дійсним обставинам справи і вимогам закону, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5 просить скасувати заочне рішення суду і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Зазначила, що суд не маючи належних і допустимих доказів прийшов до помилкового висновку, що сторони цього спору перебували у фактичних шлюбних відносинах взагалі; не мотивував у рішенні на підставі яких саме доказів він дійшов переконання, що сторони перебували у шлюбних відносинах саме з 20.12.2013 року до 15.12.2016 року, хоча позивач стверджував у позові про початок цього періоду із липня 2013 року. Крім того, їй стало відомо про те, що позивач із 16 грудня 2008 року перебував з іншою жінкою у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року, ухваленим за його позовом.

Відповідно до пункту 3 абзацу 3 розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VШ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VШ від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції якої перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже, справа розглядається Апеляційним судом Вінницької області, який діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 підтримав свою апеляційну скаргу і просить її задовольнити з урахуванням підстав, викладених у самій апеляційній скарзі. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив і просить її відхилити; відзив на апеляційну скаргу відповідача не надав.

Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 свою апеляційну скаргу підтримав, просить її задовольнити, а апеляційну скаргу позивача заперечив, подав на неї відзив і просить апеляційну скаргу позивача в оскаржуваній ним частині відхилити і в цій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційний суд перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга позивача до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 27 липня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої вінницької державної нотаріальної контори Березовською В.С. 27 липня 2007 року і зареєстрованого в реєстрі за № 2-1819 та зареєстрованого КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 11 січня 2008 року і записаного в реєстраційну книгу № 517 за реєстровим № 829/46801, дарувальник ОСОБА_8 передав безоплатно у власність (подарував), а обдарована ОСОБА_5 прийняла в дарунок квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 29,7 кв. м. (том 1 а. с. 42).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1, виданого 4 лютого 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_5 змінила ім'я на ОСОБА_5, про що 4 лютого 2014 року складено відповідний актовий запис за № 20 (том 1 а. с. 48).

На запит суду згідно вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України (чинної до 15.12.2017 року) Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради надана довідка про реєстрацію місця проживання № 2146 від 26.01.2017 року про те, що відповідач ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 26).

Довідка з інформацією про реєстрацію місця проживання чи про фактичне місце проживання позивача ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутня.

Із наявної в матеріалах справи копії паспорта ОСОБА_3, виданого Староміським РВ УМВС України у Вінницькій області 7 жовтня 1999 року, на сторінці 13 вбачається місце реєстрації з 21 грудня 2001 року - АДРЕСА_2 (том 1 а. с. 9).

20 лютого 2017 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик В.В. посвідчена довіреність, якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 бути його представником. У довіреності зазначено, що ОСОБА_3, згідно відомостей паспорта серії НОМЕР_2, виданого Староміським РВ УМВС України у Вінницькій області 07.10.1999 року, зареєстрований в АДРЕСА_2 (том 1 а. с. 49).

Позивач ОСОБА_3 не надав жодних доказів і матеріали справи не містять відомостей про місце фактичного або зареєстрованого його місця проживання у період з липня 2013 року по 15 грудня 2016 року, зокрема, за адресою: АДРЕСА_1.

Лише із договору-доручення № 130-08, укладеного 11.08.2015 року позивачем ОСОБА_3 із ФОП ОСОБА_11, у пункті 8 «Реквізити сторін» вбачається, що довірителем являється ОСОБА_3, адреса якого зазначена - АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 14). Проте, така адреса не підтверджена жодними відповідними доказами.

Надані позивачем в обгрунтування позовних вимог копії товарних чеків: № 413027 від 14.08.2015 року, № 524178 від 22.08.2016 року, № 494357 від 04.05.2016 року, № 504491 від 19.06.2016 року на придбання побутової техніки не свідчать про те, що ця техніка була придбана за спільні сімейні кошти ОСОБА_3 і ОСОБА_5 і що саме ця придбана техніка використовується сім'єю ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та в інтересах їх сім'ї (том 1 а. с. 10-11).

Надані позивачем копії замовлення покупця ОСОБА_3 № 3851 від 16 серпня 2015 року і № 4557 від 14 вересня 2015 року на придбання плитки і супутніх до неї товарів також не свідчать про те, що ці замовлення виконані та оплачені і що даний товар придбаний за спільні сімейні кошти сторін по справі та використані в інтересах їх сім'ї і саме у спірній квартирі (том 1 а. с. 12-13).

Копії: договору-доручення № 130-08 від 11.08.2015 року із додатком та квитанцій № 130-08 від 11.08.2015 року і № 130/1-08 від 21.08.2015 року також не свідчать про те, що саме ці надані послуги і товар придбані за спільні сімейні кошти сторін і використані саме у спірній квартирі в інтересах сім'ї (том 1 а. с. 14-16).

Із акта № 1 приймання виконаних будівельних робіт за 01.08 - 25.09.2015 року, складеного ТОВ «ВінЕко-Пром», вбачається, що ОСОБА_3 виступав замовником у генпідрядника ТОВ «ВінЕко-Пром» на проведення капітального ремонту однокімнатної квартири по АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 65-80, 81-94).

Даний акт не може бути доказом по справі, оскільки він не свідчить проте, що обсяг зазначених у ньому робіт виконаний саме за спільні сімейні кошти сторін або за особисті кошти позивача. Також даний акт не містить відомостей про договір (номер і від якого числа, між ким укладений і його предмет), на виконання якого оформлено даний акт; відсутня ціна договору і докази оплати визначеної сторонами ціни.

І крім цього даний акт не свідчить про джерело походження коштів витрачених на капітальний ремонт спірної квартири.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 003/18 від 20.02.2018 року ринкова (дійсна) вартість квартири АДРЕСА_1 станом на момент проведення експертизи з врахуванням невід'ємних поліпшень та ремонтно-будівельних робіт, які були здійснені ОСОБА_3 в 2015-2016 роках на підставі фотознімків, з урахуванням актів виконаних робіт, інвентаризаційної справи, рахунків, замовлень, договорів, долучених до звернення про проведення експертизи, може становити 579 365,00 грн. Ринкова (дійсна) вартість даної квартири без врахування невід'ємних поліпшень та ремонтно-будівельних робіт може становити 416 980,00 грн. Невід'ємні поліпшення та ремонтно-будівельні роботи у спірній квартирі могли збільшити ринкову вартість цієї квартири на суму грошей, що дорівнює 162 385,00 грн. (том 1 а. с. 167-176, 177-182).

Даний висновок експерта також не містить відомостей про джерело походження грошових коштів, потрачених на поліпшення і ремонтно-будівельні роботи у спірній квартирі в сумі 162 385,00 грн., а тому не може бути доказом того, що саме ці кошти були складовою бюджету сім'ї.

Позивач в обгрунтування своїх вимог не надав суду доказів, які б свідчили про його доходи, за рахунок яких він проводив ремонтно-будівельні роботи у спірній квартирі та які він витрачав на придбання побутової техніки, тобто не надав належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів про джерело походження коштів витрачених на придбання товарів та ремонт квартири.

Окрім цього, по справі також встановлено, що Броварським міськрайонним судом Київської області 22 грудня 2014 року ухвалено рішення, яке набрало законної сили 5 січня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_15 про розірвання шлюбу. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_15, зареєстрований 16 грудня 2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 3248.

Дане рішення суду є свідченням того, що позивач у зазначений у позовній заяві період - з липня 2013 року, перебував у зареєстрованому шлюбі до його розірвання - 22 грудня 2014 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 20.12.2013 року по 15.12.2016 року підтверджений матеріалами справи, а саме показами свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 та дослідженими у судовому засіданні фотознімках сторін на яких вони зображені під час святкування сімейних свят, на відпочинку та під час подорожей (том 1 а. с. 184-187) і свідчать про наявність теплих, доброзичливих і одночасно сімейних відносин між сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 та визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальну частку квартири, суд виходив із того, що позивач не довів, що поліпшення у квартирі були здійснені за власні кошти позивача та вчинені ним.

А також мотивував тим, що участь члена сім'ї власника житла у ремонті не тягне за собою виникнення права спільної сумісної власності на житло, а може бути підставою для відшкодування витрат на будівництво і ремонт, якщо допомога в ньому була не безоплатною і її розмір перевищував обов'язок щодо участі у витратах на утримання квартири і на її ремонт. Позивач із позовом про відшкодування витрат на будівництво і ремонт житла в порядку статті 156 ЖК України до суду не звертався.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Частина 3 цієї статті визначає основні засади судочинства, одним із яких є змагальність сторін та свободі в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до статті 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 21 СК України визначено поняття шлюбу, яким є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-846цс16 і від 7 грудня 2016 року у справі N 6-1568цс16 та у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц/61-4241св18.

У постановах від 3 червня, 16 грудня 2015 року та 18 травня 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз'яснив, що під час застосування ст. 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 (том 1 а. с. 3-8) вбачається, що встановлення факту проживання із ОСОБА_5 однією сім'єю позивачу необхідно для визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_1 та, відповідно, про визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку цієї квартири.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Цивільне судочинство за правилами статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини 1, 5, 6, 7).

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, яким є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Допустимість доказів: суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої вили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, та відповідно до статей 13, 12, 81 ЦПК України не підтвердив цих своїх доводів відповідними доказами, передбаченими статтями 76-88 ЦПК України.

Стаття 263 ЦПК України вимагає, щоб судове рішення грунтувалося на засадах верховенства права, було законним і обгрунтованим.

Рішення є законним, якщо воно ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, і обгрунтованим - якщо воно ухвалено на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Керуючись вимогами наведеного закону, суд апеляційної інстанції вважає, що матеріали справи не містять доказів про те, що для ремонту спірної квартири позивач ОСОБА_3 використовував свої особисті кошти або ж спільні сімейні кошти, а також не містять доказів на підтвердження того, що проведені у квартирі ремонтні роботи, направлені на покращення квартири, були здійснені саме за його особисті кошти або ж за спільні сімейні кошти.

Окрім того, спростовуючи обгунтування позовних вимог ОСОБА_3 та вимог його апеляційної скарги щодо визнання права спільної сумісної власності на квартиру і визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку даної квартири необхідно зазначити наступне.

Судом встановлено із пояснень сторін і висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 003/18 від 20.02.2018 року, що поліпшення у квартирі та проведені в ній ремонтно-будівельні роботи могли збільшити ринкову вартість квартири із 416 980,00 грн. до 579 365,00 грн., тобто на суму грошей, що дорівнює 162 385,00 грн. Із цього слідує, що таке поліпшення квартири внаслідок проведених ремонтних робіт у ній, за наявності встановлених по справі обставин, не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на дану квартиру в розмірі 1/2 ідеальної частки.

Позивач не довів, що джерелом походження коштів, витрачених на проведені покращення та ремонтні роботи у квартирі, є його особисті кошти чи їх спільні із відповідачем сімейні кошти.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

Разом з тим матеріали справи не містять належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів, які б у сукупності свідчили про спільне проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_5 однією сім'єю, за яким: чоловік та жінка проживають разом, ведуть спільне господарство, мають єдиний бюджет, спільно планують своє життя, обговорюють питання фінансового характеру тощо.

Для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Такі обставини не доведені позивачем та не встановлені судом першої інстанції, а покази свідків не можуть бути єдиними доказами для встановлення такого факту.

Так із пояснень допитаних судом першої інстанції свідків не можливо встановити фактів, які б свідчили про проживання сторін саме однією сім'єю з веденням спільного господарства, побуту і бюджету.

При цьому, характер особистих взаємовідносин свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 із позивачем й характер їхньої заінтересованості у справі мали бути враховані при дослідженні та оцінці показів цих свідків, однак суд не відхилив цих показів про обставини у справі як єдині докази, за наявності даних, що свідчать про їх невідповідність дійсності, у процесі їхньої оцінки у сукупності з іншими доказами.

Всупереч процесуальним нормам суд прийняв як доказ покази зазначених свідків, не навівши очевидних мотивів невідповідності їхніх показів дійсності.

Спільний відпочинок, спільні поїздки, у тому числі і за кордон (до Росії), спільне святкування свят, про що надані суду фотографії суд не вважає беззаперечними доказами факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, оскільки самі по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, вони не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.

Позивачем не надано документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім'ї, витрачання своїх особистих коштів або спільних коштів їх сім'ї на спільні цілі, тощо.

Доводи позивача в його позовній заяві про те, що він придбав побутову електротехніку та меблі, надавши у підтвердження товарні чеки: №413027 від 14.08.2015 року, № 524178 від 22.08.2016 року, № 494357 від 04.05.2016 року і № 504491 від 19.06.2016 року (том 1 а. с. 10-11) за відсутності відповідних доказів не можуть свідчити про те, що саме це придбане майно було поміщено у спірній квартирі і використовувалося в ній сторонами; що воно придбане за особисті кошти позивача, або за спільні кошти сім'ї та на користь саме цієї сім'ї.

Доказів придбання зазначених у позовній заяві меблів як то: кухонного гарнітура зі столом вартістю 25 000,00 грн., шафи-купе вартістю 20 000,00 грн. та спального гарнітура (ліжко двоспальне з тумбочками, комод, тумба під телевізор) вартістю 15 000,00 грн., про що вказав позивач у своєму позові, матеріали справи не містять і позивач про такі докази не зазначав у своєму позові та не надав їх до матеріалів справи.

Надані позивачем до позовної заяви замовлення покупця ОСОБА_3 № 3851 від 16 серпня 2015 року і № 4557 від 14 вересня 2015 року (том 1 а. с. 12, 13) на придбання плитки і клею, не можуть бути доказом по даній справі, оскільки вони не свідчать про отримання та оплату цього товару і чиїми коштами та застосування товару саме у спірній квартирі.

Періодичне спільне проживання, не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сім'ї, при тому, що письмовими доказами позивач не довів що у період з 20 грудня 2013 року по 15 грудня 2016 року його місцем реєстрації, а також місцем постійного проживання була квартира АДРЕСА_1, де у цей період проживала постійно за місцем реєстрації відповідач ОСОБА_5 (том 1 а. с. 26).

Позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна та проведеного покращення квартири внаслідок спільної праці і внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано певне майно і проведені покращення та ремонті роботи у квартирі.

Надані позивачем докази є неприйнятними, оскільки вони не обгрунтовують заявлених ним вимог.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Проаналізувавши та оцінивши всі докази по справі, якими позивач підтверджував свої вимоги в їх сукупності та мотиви і доводи апеляційних скарг позивача і відповідача, суд апеляційної інстанції не встановив фактів, якими ОСОБА_3 обгрунтовував свої вимоги, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами не доведено та не підтверджено, що між ним і відповідачем склалися усталені відносини, притаманні чоловікові і дружині, що між ними велося спільне господарство, планувався сімейний бюджет, а отже не доведено факту спільного проживання із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2013 року по грудень 2016 року, і як наслідок, між ними не виникли права та обов'язки подружжя, а відповідно і відсутні правові підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 ідеальну частку цієї квартири.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 не має, а отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог підлягає до скасування з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а апеляційна скарга відповідача ОСОБА_5 підлягає до задоволення.

Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку квартири є правильним, тому рішення суду, оскаржене позивачем в цій частині, є законним та до скасування не підлягає, а апеляційна скарга позивача не підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 3 та п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, прийшовши до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволення цієї частини позовних вимог, з урахуванням вимоги апеляційної скарги відповідача, підтриманої у судовому засіданні її представником, щодо судових витрат, змінює їх розподіл, стягуючи ці витрати із позивача на користь відповідача у сумі 826,80 грн.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в дохід держави у розмірі 826,80 грн. (том 2 а. с. 21, 25, 28-29).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 382 ЦПК України, суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 березня 2018 року в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 826,80 грн. в рахунок повернення сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М.В. Матківська
Судді:Т.О. Денишенко
В.С. Марчук

Повне судове рішення складено 6 липня 2018 року.

Згідно з оригіналом

Суддя М.В. Матківська