Справа № 203/4441/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

Головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Булеці А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі скаргу Комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради, заінтересовані особи Центральний відділ державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_1, про визнання постанови про повернення виконавчого документу неправомірною, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшла вищезазначена скарга Комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради, в якій заявник посилався на те, що в провадженні державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі Центральний ВДВС) перебуває виконавче провадження №53624982 по виконанню судового наказу, виданого 28.03.2012 року судом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 6379 грн. 25 коп. та судового збору в сумі 94 грн. 10 коп. 24.11.2017 року підприємством було отримано постанову державного виконавця від 30.10.2017 року про закінчення виконавчого провадження на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», в звязку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Посилаючись на те, що в постанові неправильно було зазначено адреса місця проживання боржника, не вжиття державним виконавцем заходів щодо звернення стягнення на пенсію боржника ОСОБА_1, яка є пенсіонеркою, заявник просив визнати постанову від 30.10.2017 року неправомірною та зобовязати державного виконавця прийняти судовий наказ до виконання і здійснити виконавчі дії Згідно Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні 22.12.2017 року представник заявника підтримав подану скаргу та просив її задовольнити. В наступні судові засідання, що призначались на 16.01.2018 року та 05.02.2018 року представник не зявився, про причини своєї неявки не повідомив.

Центральним ВДВС до суду подано заперечення в яких просили проводити розгляд справи без їх представника та залишити скаргу без задоволення, посилаючись на те, що помилку в частині зазначення місця проживання боржника було виправлено шляхом винесення відповідної постанови від 24.03.2017 року. Також посилались на те, що вжитими заходами виявити наявність у боржника коштів, доходів, а також іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення не представилось можливим.

Інша заінтересована особа боржник ОСОБА_1 за викликами до суду не зявилась, про причини своєї неявки не повідомила.

Враховуючи участь представника заявника в судовому засіданні 22.12.2017 року, подані Центральним ВДВС заперечення, а також повторну неявку учасників справи, суд з урахуванням положень ч.2 ст.450 ЦПК України вважає за можливе провести подальший розгляд справи за відсутності останніх та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши доводи, викладені в скарзі та запереченнях, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.447 ЦПК України передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами, права чи свободи яких порушено, до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ст.449 ЦПК України та ч.5 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» відповідну скаргу може бути подано протягом 10 днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів; а також у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Обовязки і права виконавців, обовязковість вимог виконавців, закріплені в ст.18 зазначеного вище Закону.

Пунктом 2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

При цьому, відповідно до ч.5 зазначеної ст.37 Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно предявити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст.12 цього Закону.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що в провадженні Центрального ВДВС перебувало виконавче провадження №53624982 по виконанню судового наказу, виданого 28.03.2012 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 6379 грн. 25 коп. та судового збору в сумі 94 грн. 10 коп.

30.10.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», в звязку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням стягувач звернувся до суду з відповідною скаргою про визнання неправомірною постанови, посилаючись на те, що в останній неправильно було зазначено адреса місця проживання боржника та не вжиття державним виконавцем заходів щодо звернення стягнення на пенсію боржника ОСОБА_1, яка є пенсіонеркою.

Разом з тим, допущення описки в зазначені адреси боржника в постанові державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувача не є підставою для визнання неправомірною цієї постанови, оскільки не є свідченням неповноти чи неправильності проведених виконавчих дій. До того ж, вказана описка була виправлена державним виконавцем шляхом винесення відповідної постанови від 24.03.2017 року.

Інший єдиним доводом в обґрунтування поданої скарги було зазначено досягнення боржником пенсійного віку та отримання пенсії, стягнення на яку в рахунок погашення заборгованості державним виконавцем не було звернуто.

Проте, відповідно до заперечень виконавчої служби під час виконавчого провадження вживались заходи для встановлення наявності у боржника майна та коштів, на яке може бути звернуто стягнення. Зокрема, направлено запити та отримано відповіді по відсутність у боржника зареєстрованих транспортних засобів, відкритих банківських рахунків. А згідно інформації Пенсійного фонду України встановлено, що боржник у трудових відносинах не перебуває та пенсію не отримує.

Також посилались, що з урахуванням суми боргу, яка не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, в силу п.7 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» не може бути звернуто стягнення на єдине житло боржника.

Враховуючи, що підстави на які посилався стягувач у поданій скарзі не знайшли свого підтвердження та не свідчать про неправомірність прийнятого державним виконавцем рішення, а також враховуючи, що повернення виконавчого документу з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє стягувача права повторно предявити останній для примусового виконання, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні скарги за необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.1,5,18,37,74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.2,4,5,258-260,447,449 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу Комунального підприємства «Транспортування покупної теплової енергії «Теплотранс» Дніпропетровської міської ради, заінтересовані особи Центральний відділ державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_1, про визнання постанови про повернення виконавчого документу неправомірною, зобовязання вчинити певні дії залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана учасниками справи до апеляційного суду Дніпропетров-ської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.Ю.Казак