Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 638/6881/16-ц

провадження № 61-2108св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Харківський національний університет радіоелектроніки,

представник позивача - ОСОБА_4,

третя особа: - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Міненкової Н. О., Черкасова В. В., Кокоші В. В., від 24 листопада 2016 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Харківського національного університету радіоелектроніки, третя особа - ОСОБА_5, про визнання незаконним (протиправним) та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу від 21 березня

2016 року № 229 К її звільнено з посади проректора з науково-педагогічної роботи Харківського національного університету радіоелектроніки з 21 березня 2016 року та достроково розірвано контракт від 02 вересня 2010 року у зв'язку з невиконанням умов, викладених у пунктах 3.3, 3.5, 3.8 контракту (пункт 6.6. контракту, пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України). Підставою прийняття оскаржуваного наказу було зазначено аудиторський звіт позапланового внутрішнього аудиту окремих питань діяльності Харківського національного університету радіоелектроніки за період діяльності з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року (аудиторський звіт, затверджений 03 березня 2016 року № 12/20-1). Вважала вказаний вище наказ незаконним та таким, що виданий без достатніх на те підстав. На думку позивача, аудиторський звіт позапланового внутрішнього аудиту окремих питань діяльності Харківського національного університету радіоелектроніки за період діяльності з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року не може бути достатнім доказом вчинення нею порушень умов контракту, оскільки носить рекомендаційний характер, а сам аудит був проведений за рішенням Міністерства освіти і науки України, а не Харківського національного університету радіоелектроніки, тому керівник останнього не мав права приймати оскаржуваний наказ. Крім того, звільнення позивача з роботи є незаконним, оскільки вона перебувала на лікарняному.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просила суд визнати незаконним (противоправним) і скасувати наказ від 21 березня 2016 року № 229 К про звільнення її з посади проректора з науково-педагогічної роботи Харківського національного університету радіоелектроніки, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано незаконним (противоправним) і скасовано наказ Харківського національного університету радіоелектроніки від 21 березня 2016 року № 229-К про звільнення ОСОБА_3 з посади проректора з науково-педагогічної роботи Харківського національного університету радіоелектроніки 21 березня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 02 вересня 2010 року, з підстав передбачених контрактом, у зв'язку з невиконанням умов, викладених у пунктах 3.3., 3.5., 3.8 контракту (пункт 6.6. контракту, пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України).

Поновлено ОСОБА_3 на роботі в Харківському національному університеті радіоелектроніки проректором з науково-педагогічної роботи.

Стягнуто з Харківського національного університету радіоелектроніки на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 березня 2016 року до 17 серпня 2016 року включно в розмірі 109 304 грн

32 коп.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення

ОСОБА_3 на роботі в Харківському національному університеті радіоелектроніки проректором з науково-педагогічної роботи.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що в аудиторському звіті №-12/20-1, затвердженому 03 березня 2016 року, який є єдиною підставою для винесення оскаржуваного наказу і звільнення позивачки з достроковим розірванням контракту немає жодного прямого посилання на провину ОСОБА_3 в порушенні тих чи інших пунктів контракту, а також тих, за порушення яких вона б була звільнена з посади проректора з науково-педагогічної роботи і жодних пунктів контракту вона як проректор з науково-педагогічної діяльності не порушувала. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення ОСОБА_3 з посади проректора з науково - педагогічної роботи відбулося за ініціативою лише адміністрації Харківського національного університету радіоелектроніки і без будь-якого погодження з Міністерством освіти і науки України з цього приводу, на чию адресу було надано аудиторський звіт; який не було подано керівнику центрального органу виконавчої влади, його територіального органу та бюджетної установи з відповідними рекомендаціями для прийняття ним відповідних управлінських рішень; звіт у своїй підсумковій частині не містить інформації про коло винних осіб та не містить визначення порушень ОСОБА_3 будь-яких пунктів контракту як проректором з науково-педагогічної роботи.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивача звільнено через порушення умов контракту визначених сторонами для його розірвання, тобто на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України, а не як наслідок застосування дисциплінарного стягнення.

У грудні 2016 рокупредставник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд вийшов за межі доводів апеляційної скарги відповідача та почав встановлювати нові обставини по справі.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 02 березня 2010 року між Харківським національним університетом радіоелектроніки в особі ректора ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено контракт з працівником закладу освіти на строк з 02 вересня 2010 року по 01 вересня 2017 року, згідно з яким ОСОБА_3 прийнята в університет на посаду проректора з науково-педагогічної роботи. Додатковою угодою від 28 липня 2012 року внесені зміни в умови контракту в розділ 3 «Обов'язки працівника».

Під час аудиторського дослідження щодо дотримання вимог законодавства при встановленні посадових окладів працівників навчального закладу встановлено, що проректору з науково-педагогічної роботи Харківського національного університету радіоелектроніки ОСОБА_3 встановлено посадовий оклад в подвійному розмірі при відсутності на це законних підстав та всупереч нормативних документів, а саме: наказу Міністерства освіти і науки України від 26 вересня 2005 року № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників, установ освіти та наукових установ» та постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці працівників на основі тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників, установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 30 серпня 2002 року № 1298, що призвело до зайво проведених нарахувань на заробітну плату, які перераховано як внески до державних цільових фондів на загальну суму 78 201,58 грн.

Крім того, аудиторським звітом встановлено, що порушення пункту 3.8 контракту полягало також: витрати кафедр, факультетів та інших підрозділів університету, контролю за їх використанням. ОСОБА_3 була наділена адміністративно-розпорядчими функціями і повинна була готувати пропозиції з розподілу коштів на навчальні витрати кафедр, факультетів та інших підрозділів університету. Невиконання частини посадових обов'язків підтверджено як аудиторським звітом, так і проведеним пізніше актом перевірки додержання суб'єктами господарювання, що надають послуги у сфері вищої освіти, вимог законодавства про вищу освіту.

Отже, судами встановлено, що саме контрактом була передбачена підвищена відповідальність позивача при виконанні нею своїх обов'язків проректора з науково-педагогічної роботи.

Відповідно до пункту 3.8 контракту проректор з науково-педагогічної роботи університету зобов'язаний готувати пропозиції з розподілу коштів на навчальні витрати кафедр, факультетів та інших підрозділів університету, контролювати їх використання.

Згідно з пунктом 6.6 контракту, з ініціативи закладу освіти дострокове розірвання контракту може бути тільки за умов, передбачених чинним трудовим законодавством, а також невиконанням працівником умов, викладених у пунктах 3.1 - 3.19 цього контракту.

Відповідно до частини 3 статті 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення статті 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що він прийнятий на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України тобто з підстав, передбачених контрактом.

Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених статтею 41 КЗпП України (частина 3 цієї норми).

Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи з нормативного тлумачення пунктів 4, 8 статті 36, частини 3 статті 40, частини 3 статті 41, статей 40, 41 КЗпП України на припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - пункт 8 статті 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, частина 3 статті 40 КЗпП України не поширюється.

При цьому суд апеляційної інстанції, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції про неможливість звільнення працівника, який перебуває на лікарняному, виходив також із аналогічного правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень в порядку Глави 3 Розділу V ЦПК України у справі від 23 січня 2013 року № 6-127цс12.

Укладаючи контракт позивач погодилась з його умовами у тому числі з підвищеною відповідальністю за порушення його умов. Порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання.

Таку позицію підтримав і Конституційний Суд України, який у своєму рішенні у справі щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України зазначив, що незважаючи на ці та інші застереження, що містяться в Кодексі законів про працю та інших актах трудового законодавства і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило, тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору тощо.

Отже, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, встановивши, що позивачем не було виконано вимоги пунктів 3.3, 3.5, 3.8, 6.6 контракту, враховуючи те, що позивач погодилась з умовами контракту у тому числі і з підвищеною відповідальністю за порушення його умов, обґрунтовано вважав, що порушення хоча б одного з пунктів контракту є підставою для його дострокового розірвання на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, у зв'язку з чим дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило