Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 686/25001/15-ц

провадження № 61-6671зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк»в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» ПантіноїЛюбов Олександрівни

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув заяву заяву публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» Пантіної Любові Олександрівни про перегляд Верховним Судом рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2016 року у складі судді Мороз В. О., ухвали апеляційного суду Хмельницької області

від 25 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Кізюн О. Ю., Переверзєвої Н. І. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Євтушенко О. І., Кузнєцова В. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Український ПрофесійнийБанк» (далі -

ПАТ «УПБ», банк) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні та відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату у розмірі 31 671,71 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 24 573,50 грн та 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 13 лютого 2009 року позивач перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «УПБ», працював на посаді начальника Хмельницького відділення ПАТ «УПБ». Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «УПБ» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28 серпня 2015 року прийнято рішення №158 «Про початок процедури ліквідації банку та делегування повноважень ліквідатора банку».

Рішенням від 31 серпня 2015 року розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію.

Наказом №88-К від 30жовтня 2015 року, позивача звільнено02 листопада 2015 року з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням чисельності та штату.

При звільнені відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі за липень 2015 року у розмірі 5 265,78 грн, серпень 2015 року -

5 265,78 грн, листопад 2015 року - 24 410,15 грн, а всього заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги складає 34 941,71 грн.

У зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, відповідач крім невиплаченої заробітної плати, повинен сплатити позивачу на підставі статті 117 КЗпП України середній заробіток починаючи з 02 листопада

2015 року.

Крім того, неправомірними діями щодо затримки розрахунку при звільнені відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яка виразилася в душевних стражданнях та втраті нормальних життєвих зв'язків.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 22 лютого 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі 31 671,71 грн.

Стягнуто з ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час затримки у проведенні розрахунку у розмірі 24 573,53 грн.

Стягнуто з ПАТ «УПБ» на користь ОСОБА_1 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду про стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем у порушення статті 116 КЗпП України не виплачено належних працівникові сум при звільненні, що відповідно до статті 117 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення, який визначений відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодуванню підлягає моральна шкода.

Згідно висновків місцевого суду відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів роботодавця не звільняє останнього від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України.

Оскільки спір виник з приводу порушення законодавства про оплату праці, то дія обмежень, встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюється на вимоги про стягнення заробітної плати та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 25 серпня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «УПБ» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що частиною шостою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку (пункт 3).

Обов'язок роботодавця щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови непроведення такого розрахунку з його вини, а відповідачем відсутності вини не доведено.

Відсутність коштів, запровадження тимчасової адміністрації у період звільнення позивача, перебування у стадії ліквідації не звільняє роботодавця від обов'язку виплати належних працівникові сум при звільнені.

Оскільки відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, що призвело до моральних страждань звільненого працівника, і додаткових зусиль для організації свого життя, а встановлені обставини у даній справі не вказують на відсутність винних дій відповідача, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування статті 237-1 КЗпП України та обгрунтовапність стягнення місцевим судом моральної шкоди на користь позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «УПБ» відхилено. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишено без змін.

Суд касаційної інстанції визнав правильним застосування судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд статей 116, 117, 237-1 КЗпП України та положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дія обмежень якого, за висновками суду касаційної інстанції не поширюється на вимоги про стягнення заробітної плати, виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

14 грудня 2017 року публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» Пантіної Любові Олександрівни поштовим засобом зв'язку звернулося до Верховного Суду України з заявою про перегляд вищевказаних судових рішень, з підстави передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, зокрема з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: статей 116, 117, 237-1, пункту 1 частини 5 статті 36, частини шостої статті 38, частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На підтвердження неоднакового застосування зазначених норм матеріального права заявник посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року у справі №296/2391/16 (6-23040св16), в якій, на його думку зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому, зокрема, у вказаній справі суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий апеляційний розгляд виходив з того, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормативно-правовими актами під час здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації у банку, тому заборгованість із заробітної плати та інших розрахункових платежів здійснюється після затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів у порядку черговості, передбаченої цим Законом. Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, зокрема, грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. При цьому Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду (частина шоста статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Посилаючись на наведене, заявник просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

6 лютого 2018 року на підставі підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України

№ 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, вказана заява про перегляд судових рішень передана до Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві про перегляд судових рішень доводи та додані до неї матеріали, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Суд задовольняє заяву за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 цього Кодексу (частина перша статті 360-4 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України

№ 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Український професійний банк» з 13 лютого 2009 року та працював на посаді начальника Хмельницького відділення.

Постановою правління Національного банку України від 28 серпня

2015 № 562 у ПАТ «Український професійний банк» було відкликано банківську ліцензію та оголошено про його ліквідацію.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

від 28 серпня 2015 № 158 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Український професійний банк» з 31 серпня 2015 року, введено тимчасову адміністрацію строком на один рік та призначено уповноваженого Пантіну Л.О.

Наказом №184 від 17 серпня 2015 року у зв'язку із запровадженням тимчасової адміністрації у ПАТ «Український Професійний банк» встановлено початок простою з 01 вересня 2015 року по 02 листопада

2015 року для ОСОБА_1, відповідні розрахунки по заробітній платі за весь період простою проводились в розмірі двох третин встановленого посадового окладу.

Відповідно до наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український Професійний Банк» від 30 жовтня 2015 року № 88-к/л ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (за скороченням чисельності та штату працівників) з 2 листопада 2015 року, про що внесено запис до трудової книжки.

На час звільнення позивача відповідач не провів з ним розрахунок, на день звільнення ОСОБА_1 борг ПАТ «Український професійний банк» по заробітній платі складав: 5265,78 грн - за липень 2015 року, 5265,78 грн - за серпень 2015 року; 24 410,15 грн - за листопад 2015 року, з яких позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога.

В подальшому в процесі розгляду справи у суді, відповідач в рахунок погашення заборгованості виплатив позивачу 3 270 грн у зв'язку з чим заборгованість по заробітній платі складала 31 671,71 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ПАТ «УПБ» на користь позивача заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися апеляційний суд та суд касаційної інстанції, виходив з того, що відповідачем у порушення статті 116 КЗпП України не виплачено належних працівникові сум при звільненні, що відповідно до статті 117 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідача відповідних сум та на підставі статті 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди.

Суди виходили з того, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів роботодавця не звільняє останнього від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України.

Висновки судів у цій справі зводяться до того, що оскільки спір виник з приводу порушення законодавства про оплату праці, то дія обмежень, встановлених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не поширюється на вимоги про стягнення заробітної плати та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відсутність коштів, запровадження тимчасової адміністрації у період звільнення позивача, перебування у стадії ліквідації не звільняє роботодавця від обов'язку виплати належних працівникові сум при звільнені.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада

2017 року у справі №296/2391/16-ц, суд касаційної інстанції, скасовуючи ухвалу апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, виходив з того, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормативно-правовими актами під час здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації у банку, тому заборгованість із заробітної плати та інших розрахункових платежів здійснюється після затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів у порядку черговості, передбаченої цим Законом.

Висновки суду касаційної інстанції у зазначеній ухвалі зводяться до того, що згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, зокрема, грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. При цьому Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду (частина шоста статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Отже, існує неоднакове застосування судами касаційної інстанції положень статей 116, 117, 237-1, пункту 1 частини 5 статті 36, частини шостої статті 38, частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції цієї норми матеріального права у подібних правовідносинах, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з наступного.

Забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким врегульовано відносини що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Указані відносини регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Пунктом 8 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Законуврегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до положень пункту 3 частини п'ятої статті 36 цього Законупід час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів / обов'язкових платежів, а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Відповідно до частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у редакції, чинній на час звільнення позивача, обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати заробітної плати (пункт 3).

Абзац дев'ятий частини шостої статті 36 (в редакції Закону від 16 липня 2015 року №1586-VІІІ, який набрав чинності 12 серпня 2015 року та був чинним на момент звільнення позивача 2 листопада 2015 року) встановлює, що зобов'язання банку, передбачені пунктами 2, 6 частини шостої цієї статті, а саме: витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності відповідно до частини четвертої цієї статті; здійснення купівлі-продажу валюти фізичними та юридичними особами для погашення ними зобов'язань за кредитними договорами, виконання вимог, встановлених законодавством, для обов'язкового продажу валюти; виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

З аналізу вказаних норм вбачається, що встановлене частиною п'ятою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, на момент звільнення позивача не поширювалось на зобов'язання банку щодо виплати йому заробітної плати та не пов`язувалось зі здійсненням такої виплати у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Разом з тим, в пункті 2 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що грошові вимоги щодо заробітної плати, які виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, виплачуються Фондом в порядку черговості з коштів одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Вказаною статтею також передбачено черговість задоволення кредиторських вимог та встановлено, що грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку підлягають задоволенню у другу чергу.

Заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати за липень 2015 року та серпень 2015 року виникла у період дії тимчасової адміністрації та на підставі кредиторської вимоги позивача до неплатоспроможного банку була внесена до другої черги переліку (реєстру) вимог кредиторів, акцептованих уповноваженою особою Фонду, у зв'язку із чим, задоволення цих вимог мало здійснюватись в порядку, визначеному статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», шляхом направлення коштів від реалізації активів ПАТ «УПБ».

Пунктом 6 частиною другої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом. До цих витрат, зокрема, належать і витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку.

Таким чином, виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банку здійснюється протягом всього періоду ліквідації банку, але в порядку черговості та в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом, а акцептовані вимоги по виплаті заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку - у другу чергу в порядку, визначеному статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», шляхом направлення коштів від реалізації активів банку.

Тобто, спеціальною нормою Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що певні виплати проводяться протягом всього часу ліквідаційної процедури банку як в порядку черговості, так і позачергово.

Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду (частина шоста статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

З аналізу наведених норм вбачається, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормативно-правовими актами під час здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації у банку, тому заборгованість із заробітної плати та інших розрахункових платежів здійснюється після затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів у порядку черговості, передбаченої цим Законом.

Саме такий по суті висновок міститься й у судовому рішенні суду касаційної інстанції, наданого заявником для порівняння.

У справі, яка переглядається судами, установлено, що ОСОБА_1 має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань, тобто з урахуванням вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є кредитором банку.

Згідно з пунктом 5-4 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кредитор - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 17 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Процедура ліквідації банку, наслідки початку процедури ліквідації банку, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення ліквідації, заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів та інші питання ліквідації банків викладені у розділі VIII Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до пунктів 1-3 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю, банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси, а строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення ліквідації банку визначені статтею 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до пунктів 1, 3, 5, 8 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, зокрема: здійснює повноваження органів управління банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів визначені статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 54 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачена можливість оскарження до суду рішень, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання.

За змістом вказаних вище норм, перебування банку у процедурі ліквідації унеможливлює стягнення коштів на користь кредитора банку у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Положення частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати заробітної плати (пункт 3), не підлягає застосуванню до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - грошової суми, яка не є заробітною платою за виконану роботу, а є мірою відповідальності роботодавця за порушення строку її виплати, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди.

Аналогічно, ці ж положення не застосовуються до вимог про відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України.

При зверненні до суду, позивач вказував, що йому при звільненні не була виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. Проте судом першої та апеляційної інстанцій не враховано, що спеціальної нормою Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що певні виплати проводяться протягом всього часу ліквідаційної процедури банку як в порядку черговості, так і позачергово. Як і не з'ясовано питання дотримання банком встановленої процедури виплат. Без встановлення зазначеного висновок суду про вину банку у затримці розрахунку при звільненні не ґрунтується на доказах у справі, відповідно як і висновок про застосування у даному випадку положень статті 117 КЗпП України.

З урахуванням наведених обставин, правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості та наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації за порушення строків виплати належних позивачеві сум при звільненні суд не перевірив.

З наведених підстав оскаржувані судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

Разом з тим для правильного застосування до правовідносин сторін зазначених норм матеріального права необхідно з'ясувати обставини, без установлення яких ухвалити законне й обґрунтоване рішення неможливо.

Оскільки суди попередніх інстанцій цього не зробили, а Верховний Суд, відповідно до положень статей 355, 360-2 ЦПК України 2004 року не може встановлювати обставини, збирати і перевіряти докази та надавати їм оцінку, то це перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення у справі.

З огляду на викладене, ухвалені у справі судові рішення слід скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись пунктом 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», пунктами 1 та 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-4 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Заяву публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Український Професійний Банк» Пантіної Любові Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 22 лютого 2016 року, ухвалу апеляційного суду Хмельницької області

від 25 серпня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року скасувати.

Справу направити новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик