Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 607/68/16-ц

провадження № 61-9275св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

третя особа - служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації,

представник третьої особи - Романцов Олександр Степанович,

третя особа - приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Будз Наталія Євгенівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2016 року в складі судді Грицака Р. М. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 14 липня 2016 року в складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Міщія О.Я., Ткача З. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: служба у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації, приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н. Є., про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладено договір дарування 81/100 частки будинковолодіння на АДРЕСА_1, а саме: будівлі торгово-побутового комплексу з надвірними спорудами, загальною площею 599,7 кв. м.

На підставі цього ж договору ОСОБА_5 подарував малолітньому ОСОБА_7, від імені якого діяла ОСОБА_8, 19/100 частки будинковолодіння - житловий будинок АДРЕСА_1.

Вважаючи договір дарування фіктивним, оскільки він укладений без наміру створення правових наслідків, а з метою приховання майна ОСОБА_5 у зв'язку з розглядом Комсомольським районним судом м. Херсона цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, ОСОБА_3 просив визнати договір дарування недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності та повернути сторони до попереднього стану.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження фіктивності укладеного відповідачами правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 14 липня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору суд неповно з'ясував обставини справи, не надав належної оцінки доказам та обгрунтуванням, які надавав позивач під час розгляду справи. Підставою позовних вимог про визнання недійсними оспорюваного договору є його фіктивність, оскільки договір був укладений без наміру створення правових наслідків.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 надали заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначають, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, підстав для їх скасування немає.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 21 жовтня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладено договір дарування 81/100 частки будинковолодіння на АДРЕСА_1, а саме: будівлі торгово-побутового комплексу з надвірними спорудами, загальною площею 599,7 кв. м.

На підставі цього ж договору ОСОБА_5 подарував малолітньому ОСОБА_7, від імені якого діяла ОСОБА_8, 19/100 часток будинковолодіння - житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 140,6 кв. м.

21 жовтня 2013 року приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н. Є. внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: про реєстрацію права власності ОСОБА_8 на 81/100 частки домоволодіння, а саме: будівлю торгово-побутового комплексу з надвірними спорудами загальною площею 599,7 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1.

21 жовтня 2013 року приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н. Є. внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_7 на 19/100 частки домоволодіння, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 140,6 кв. м.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 жовтня 2013 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 569 450,45 грн.

11 грудня 2013 року Комсомольський районний суд м. Херсона видав виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 569 450,45 грн на примусове виконання рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 20 листопада 2013 року.

22 серпня 2014 року державний виконавець державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 11 грудня 2013 року Комсомольським районним судом м. Херсона, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 569 450,45 грн.

24 вересня 2014 року державний виконавець державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції виніс постанову про арешт майна боржника ОСОБА_5 та оголошення заборони на його відчуження на забезпечення виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є безоплатним. Юридичним наслідком укладення договору дарування є припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом цього договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди в момент його укладання.

Статтею 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттяобдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частини перша, друга статті 234 ЦК України передбачають, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Фіктивний правочин є нікчемний, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу.

У постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16 Верховний Суд України дійшов висновку щодо застосування статті 234 ЦК України та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач своїх вимог про недійсність договору дарування з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 203, статтею 234 ЦК України, не довів.

Доводи касаційної скарги про те, що укладення договору дарування вчинено без наміру створення правових наслідків, не заслуговують на увагу, оскільки сторони, уклавши спірний договір, вчинили реальний правочин, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував майно, а обдаровані прийняли його в дар, отже, оспорюваний договір безпосередньо після його підписання повністю виконаний сторонами договору, що свідчить про реальне настання наслідків, що обумовлені ним. На момент укладання оспорюваного договору дарування жодних обтяжень на нерухоме майно не було.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, вважає, що при вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Разом із тим суд касаційної інстанції зауважує, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом з інших підстав.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

С.П. Штелик