Ухвала

Іменем України

7 березня 2018 року

м. Київ

справа № 752/20760/16-ц

провадження № 61-10537 ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що у січні 2016 року між ним та публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») укладено декілька договорів банківського вкладу на загальну суму 360 005 грн 03 коп. У квітні 2016 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Фідобанк» з ринку шляхом запровадження у банку тимчасової адміністрації та у липні 2016 року прийнято рішення про ліквідацію ПАТ «Фідобанк», а 25 липня 2016 року позивачем отримано гарантовану суму вкладу у розмірі 200 000 грн.

Зазначав, що згідно з відомостями, що містяться у загальному доступі, ОСОБА_6 є власником істотної участі ПАТ «Фідобанк» та кінцевим бенефіциаромі не вжив всіх передбачених законом заходів для недопущення процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк», у зв'язку із чим повинен відшкодувати позивачу - вкладнику банку майнову шкоду у розмірі 147 520 грн 99 коп, просив позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

До Верховного Суду 19 січня 2018 року ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, подав касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування касаційної скарги посилався на те,що відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували встановлених в рамках кримінального провадження встановлених обставин про зловживання службовим становищем голови правління банку та іншими посадовими особами правління банку, недоведеність ОСОБА_6 здійснення ним усіх заходів для недопущення процедури ліквідації в ПАТ «Фідобанк».

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Згідно із пунктом 16 статті другої Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті другої цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Частинами п'ятою, шостою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15.

Частиною першою та другою статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частина перша та друга статті 1166 ЦК України).

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок тає вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Аналогічні розʼяснення містяться в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» із змінами та доповненнями.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того,що цивільна справа не містить належних та допустимих доказів в розумінні статей 58, 59 ЦПК України 2004 року на підтвердження факту заподіяння відповідачем майнової шкоди позивачу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом частини 4 статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо:

1) Верховний Суд вже викладав в своїй постанові висновок щодо питання правильного застосування норми права, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення у відповідності з таким висновком; або 2) правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норми статей 58, 59 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта