П о с т а н о в а

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 326/1592/15

провадження № 61-20864 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представник позивача - Мордико Юрій Володимирович,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 17 травня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 21 400 доларів США, зі сплатою 14 % річних, терміном до 16 травня 2017 року. 18 травня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року.

22 жовтня 2007 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, якою збільшено суму кредитних коштів до 27 400 доларів США, у зв'язку із чим 23 жовтня 2007 року було укладено додатковий договір до раніше укладеного договору іпотеки.

Крім того, додатковим договором № 2, який було укладено 18 липня 2008 року між банком та ОСОБА_4, останньому збільшено ставку за користування кредитом до 15 % на рік.

Позичальник взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 20 серпня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 073 долари 26 центів США, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 22 905 доларів 77 центів США, заборгованість за відсотками у розмірі 7 102 долари 82 центи США, пеня за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом у розмірі 1 296 доларів 26 центів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 4 180 доларів 30 центів США, 3 % річних від простроченої суми відсотків за кредитом у розмірі 660 доларів 51 цент США та 3 % річних від простроченої суми кредиту у розмірі 1 927 доларів 59 центів США.

З урахуванням викладеного ПАТ «Державний ощадний банк України» просило суд у рахунок погашення вищевказаної заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів у межах виконавчого провадження з початковою ціною, визначеною на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2015 року у складі судді Стріжакової Т. В. у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк вже скористався своїм правом вимоги до відповідача, як позичальника, про дострокове виконання зобов'язань за спірним кредитним договором шляхом стягнення заборгованості за цим договором, а, отже, звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення за основним зобов'язанням. Крім того, банком пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення 3 % річних та процентів за користування кредитом.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2016 року апеляційна скарга ПАТ «Державний ощадний банк України» відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року касаційна скарга ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволена частково, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року апеляційна скарга ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 травня 2007 року, що виникла станом 20 серпня 2015 року у розмірі 32 520 доларів 72 центи США, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 22 905 доларів 77 центів США, заборгованість за відсотками у розмірі 7 102 долари 82 центи США, 3 % річних від простроченої суми по кредиту у розмірі 1 873 долари 48 центів США, 3 % річних від простроченої суми відсотків по кредиту у розмірі 638 доларів 65 центів США, та пеня у розмірі 109 277 грн 83 коп., яка складається з: пені за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі 83 412 грн 46 коп., пеня за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту у розмірі 25 865 грн 37 коп., шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження у порядку визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 351 469 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачем належним чином не виконано взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки. При цьому подвійного стягнення не буде, оскільки рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконано і кредитор має право на інший передбачений законом спосіб судового захисту. Проценти за кредитом та неустойка (штраф) підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявні преюдиційні судові рішення про стягнення з нього на користь банку заборгованості за спірним кредитним договором, унаслідок чого звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення заборгованості за цим договором, так як позичальник та іпотекодавець є однією і тією самою особою. Крім того, банком пропущено строк позовної давності, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення 3 % річних та процентів за користування кредитними коштами.

У квітні 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 17 травня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит на суму 21 400 доларів США, зі сплатою 14 % річних, терміном до 16 травня 2017 року.

18 травня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2000 року.

22 жовтня 2007 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до вищевказаного кредитного договору, відповідно до якої сума кредитних коштів, яку банк зобов'язався видати, а ОСОБА_4 прийняти на умовах кредитного договору збільшена до 27 400 доларів США. Цього ж дня між ОСОБА_4 та банком було укладено додатковий договір до іпотечного договору, в якому, з урахуванням змін, викладених в додатковій угоді № 1, визначена вартість предмета іпотеки - 205 207 грн.

18 липня 2008 року сторони уклали додатковий договір № 2, згідно з яким збільшено проценти за користування кредитом до 15 % річних.

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2011 року, яке було змінено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 15 лютого 2012 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 17 травня 2007 року на загальну суму 257 584 грн 17 коп.

Вказане судове рішення ОСОБА_4 виконано не було.

Згідно з описом вкладення та чеком про відправлення поштової кореспонденції 14 квітня 2014 року банком на адресу боржника була направлена вимога про усунення порушення зобов'язань за зазначеним кредитним договором протягом 30 днів з дня отримання вимоги, проте ОСОБА_4 вказана вимога не виконана.

ПАТ «Державний ощадний банк України» вказувало про те, що ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання не виконував, на вимоги не реагував, унаслідок чого станом на 20 серпня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 073 долари 26 центів США, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 22 905 доларів 77 центів США, заборгованість за відсотками у розмірі 7 102 долари 82 центи США, пеня за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом у розмірі 1 296 доларів 26 центів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 4 180 доларів 30 центів США, 3 % річних від простроченої суми відсотків за кредитом у розмірі 660 доларів 51 цент США та 3 % річних від простроченої суми кредиту у розмірі 1 927 доларів 59 центів США.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 3 лютого 2016 року № 6-1080 цс 15.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що наявність судового рішення, яке не виконано, про стягнення з відповідача, який є позичальником та майновим поручителем, заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Таким чином, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачем належним чином взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не виконано, унаслідок чого утворилась заборгованість, у рахунок погашення якої підлягає зверненню стягнення на предмет іпотеки. Крім того, апеляційним судом правильно стягнуто з відповідача проценти за кредитом та неустойку (штраф) у межах строку позовної давності. Розмір кредитної заборгованості відповідав вимогам закону та умовам кредитного договору.

При цьому апеляційний суд виконав вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, і виконав усі вказівки ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що наявне преюдиційне судове рішення про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, тому звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення заборгованості за основним зобов'язанням, безпідставні, так як звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне й не призведе до подвійного стягнення.

Посилання касаційної скарги на те, що банком пропущено строк позовної давності, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення 3 % річних та процентів за користування кредитом, безпідставні, оскільки банком розраховані такі суми у межах строку позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк