Головуючий суду 1 інстанції - Стеценко О.С.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 420/1301/17
Провадження № 22ц/782/136/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2018 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Дронської І.О.

суддів: Карташова О.Ю. , Коротенка Є.В.

за участю секретаря Єгорової О.П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 13 листопада 2017 року, ухвалене суддею Стеценко О.С. у смт Новопсков, дата складення повного тексту рішення - 13.11.2017 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року у цивільній справі №2/1211/170/2012, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 18.07.2013, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 11889,42 грн., інфляційні витрати та 3% річних від простроченої суми за період з 24.12.2008 по 01.11.2011, а всього суму у розмірі 12703,53 грн., яке відповідачем виконано тільки 06.06.2017 року, тобто протягом тривалого часу після набрання рішенням законної сили відповідач ОСОБА_3 ухилявся від виконання судового рішення (оскаржував дії державного виконавця, подавав позов про визнання недійсним кредитного договору тощо), при цьому з липня 2013 року по липень 2017 року грошові кошти знецінились майже в три рази, тому, як зазначає позивач, враховуючи строки позовної давності, остання вважає законним здійснення нарахування інфляційних витрат та 3% річних за період з 05 червня 2014 року по 05 червня 2017 року на суму основного боргу-11889,42 грн., обов'язок відповідача сплатити який встановлено у рішенні суду від 22.10.2012 року. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 11104,72 грн. інфляційних витрат та 1066,14 грн. 3% річних за порушення грошового зобов'язання, а всього суму у розмірі 12170,85 грн.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 13 листопада 2017 року позовні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задоволені повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 втрати від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати основного боргу в сумі 11104,72 грн. та 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 1066,14 грн., що усього становить 12170,85 грн. А також стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 судом першої інстанції задоволено з мотивів того, що після видачі судового рішення відповідач зобов'язання не виконав, а тому позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки набрання законної сили рішенням суду про стягнення грошового боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання, а боржник несе обов'язок відшкодувати інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів за час до виконання рішення суду про стягнення грошового боргу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідачем ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, скаржник просив апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, скаржник зазначає, що судом безпідставно застосована до спірних правовідносин ч.2 ст.625 ЦК України, адже ця норма застосована судом не врегульовує правовідносини, що виникли після рішення суду щодо виконання цього рішення.

Скаржник зазначає, що не укладав жодних договорів з позивачем, під час розгляду справи в суді першої інстанції не було досліджено підстави набуття позивачем заборгованості за кредитним договором №224 від 24.12.2007 року та взагалі наявність та обсяг зобов'язань відповідача перед позивачем за кредитним договором.

Також скаржник посилається на безпідставне нарахування інфляційних витрат та 3% річних на суму, нараховану, як підвищенні відсотки, що по суті є штрафними санкціями, та на суму стягнутих за рішенням суду інфляційних витрат та 3% річних.

Крім того скаржник вважає, що розрахунок суми, що підлягає стягненню з нього за доводами позивача не співпадає з сумою позову.

Також скаржник вважає безпідставним нарахуванням 3% річних, оскільки правовою нормою ч.2 ст.625 ЦК України визначено нарахування 3% річних у випадку, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, але п.2.8. кредитного договору, за яким стягнуто з нього заборгованість, передбачає «інший розмір процентів».

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив відповідача про місце, дату та час розгляду справи, у зв'язку з чим відповідач був позбавлений можливості як ознайомитися з матеріалами справи ( копію позову він також не отримував), так і приймати участь у судових засіданнях та бути присутнім під час проголошення оскаржуваного рішення. Суду було відомо його місце роботи, та враховуючи, що адреса його місця проживання зазначена на території проведення АТО, то суд повинен був направити йому повістку за місцем роботи в АТ «ПроКредитБанк», про що прямо зазначено в абзаці 12 мотивувальної частини оскаржуваного рішення, юридична адреса банку перебуває у публічному доступі і суд першої інстанції не мав підстав викликати його за оголошенням у пресі.

Сторони, яких було належним чином повідомлено про місце дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явились, заяв щодо відкладення розгляду справи на адресу суду від останніх не надходило. Від скаржника ОСОБА_3 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутністю скаржника.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1-4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором позовні вимоги задоволено у повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 11 889,42 грн., інфляційні витрати та 3% річних від простроченої суми за період з 24.12.2008 року по 01.11.2011 рік, а всього суму у розмірі 12703,53 грн.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду Луганської області від 18.07.2013 року рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без змін. Рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року набрало законної сили 18.07.2017 року.

Постановою від 22.02.2013 старшого державного виконавця Краснолуцького МУЮ було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/1211/170-2012, виданого Краснолуцьким міським судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 12703,53 грн.

Постановою головного державного виконавця Святошенського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 14.03.2017 року звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_3, що отримує дохід у ПАТ «ПроКредитБанк»,», за адресою м. Києв.

З матеріалів справи вбачається, що перший платіж на виконання рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором був здійснений 06.06.2017 року, оскільки відповідно виписки по картковому рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» від 24.07.2017 року, на картковий рахунок ОСОБА_2 06.06.2017 року було зараховано борг у сумі 11857,90 грн. та 13.07.2017 борг у сумі 845,63 грн.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи.

Також судом першої інстанції встановлено, що розрахунок суми позову, за яким позивач просить здійснити стягнення з відповідача за період з 05.06.2014 року по 05.06.2017 року становить: 3% річних за порушення грошового зобов'язання в сумі 1066,14 грн. та заборгованість з урахуванням індексу інфляції- 11104,72 грн.

На підставі вищезазначеного, з урахуванням роз'яснень п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, Оскільки після видачі судового рішення відповідач зобов'язання не виконав, то позивач має право на отримання сум, передбачених ч. 2ст. 625 ЦК України. Набрання законної сили рішенням суду про стягнення грошового боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання, а боржник несе обов'язок відшкодувати інфляційні втрати від знецінення неповернутих коштів за час до виконання рішення суду про стягнення грошового боргу, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача втрат від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати основного боргу, що складає суму 11104,72 грн. та 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу, що складає суму 1066,14 грн. підлягають задоволенню повністю.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та наявні, в їх сукупності, всі докази, та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, закон, який їх регулює, із правильним застосуванням правових висновків Верховного Суду України, які, відповідно до ст.360-7 ЦПК України в редакції, що діяла на час спірних правовідносин та час розгляду справ, є обов'язковими для всіх судів України з обов'язковим приведенням судової практики у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Як встановлено колегією суддів, відповідно до мотивувальної частини рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 24.12.2007 року між КС «Фінансово-кредитна компанія «Українські кредити» та відповідачем ОСОБА_3було укладено кредитний договір № 224 про надання останньому кредиту у сумі 4100 грн. на 12 місяців з 24.12.2007 року по 24.12.2008 року зі сплатою 36% річних за користування кредитом. Відповідно до договору, відповідач зобов'язується повернути кредит та відсотки за його користування у відповідності до графіку повернення. Відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконувалися, у зв'язку з чим виникла заборгованість у загальній сумі 11889,42 грн., з яких заборгованість по кредиту - 1769,77 грн., заборгованість по відсоткам - 329,76 грн., заборгованість по підвищеним відсоткам - 9789,89 грн. З урахуванням індексу інфляції- 2734,00 грн. та 3% річних - 179,64 грн. за період з 24.12.2008 року по 01.11.2011 року загальна сума заборгованості складає 12703,53 грн.

За договором залучення фінансових активів від 15.03.2010 року фінансові активи КС «Фінансово-кредитна компанія «Українські кредити» залучені ТОВ «Перша кредитно-фінансова компанія».

За договором про відступлення права вимоги № 28/2 від 31.05.2011 року ТОВ «Перша кредитно-фінансова компанія» відступила ОСОБА_2 право вимоги, що виникло на підставі кредитного договору №224, укладеного 24.12.2007року між ОСОБА_3 та КС «Фінансово-кредитна компанія «Українські кредити».

Із зазначеного вбачається, що позивач ОСОБА_2 набула право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором №224 від 24.12.2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та КС «Фінансово-кредитна компанія «Українські кредити», а тому доводи скаржника про те, що між ним та позивачем відсутні будь-які договірні правовідносини є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 набула статус кредитора (через КС «Фінансово-кредитна компанія «Українські кредити») за кредитним договором №224 від 24.12.2007 року, стороною якого є ОСОБА_3

Також колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що позивач «нібито» придбала його заборгованість за кредитним договором №224 від 24.12.2007 року.

Наявність права вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 була предметом розгляду як Краснолуцького міського суду Луганської області при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (рішення від 22.10.2012 року) так і Апеляційного суду Луганської області, ухвалою якого від 18.07.2013 року рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без змін. Що дає підстави вважати, що ОСОБА_3, як стороні у справі, а у подальшому й ініціатору апеляційного перегляду рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року достеменно відомо про наявність у ОСОБА_2, як кредитора, права вимоги до нього, як боржника за кредитним договором №224 від 24.12.2007 року.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що судом першої інстанції при розгляді даної справи договірні відносини між сторонами, їх існування, характер, дійсність не досліджувались, договір не вивчався, не визначався взагалі наявність та обсяг зобов'язань відповідача перед позивачем за кредитним договором.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, в редакції, що діяла на час розгляду справи, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічна позиція міститься також й у ч.4 ст.82 ЦПК України в редакції, що набрала чинності 15.12.2017 року.

Судом першої інстанції у достатній мірі були досліджені обставини у справі, а саме: рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року за яким з ОСОБА_3, із зазначенням складових цього боргу, а саме: загальної суми заборгованості за кредитним договором - 11889,42 грн., а також інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми за період з 24.12.2008 року по 01.11.2011 року, а всього 12703,53 грн., була стягнута з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором, ухвала Апеляційного суду Луганської області від 18.07.2013 року, якою зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін, а також матеріали виконавчого провадження та час виконання ОСОБА_3 рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року по сплаті боргу.

Крім того, з урахуванням доводів скаржника про можливу невідповідність копій рішень в матеріалах справи, колегією суддів отримані ці рішення з Д-3 та перевірено їх ідентичність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення( Серявін та інші проти України №4909/04, ЄСПЛ від 10.02.2010).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у достатній мірі досліджені матеріали справи щодо спірних питань про договірні відносини між сторонами, їх існування, характер, дійсність, наявність та обсяг зобов'язань відповідача перед позивачем за кредитним договором.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ч.2 ст.625 ЦК України, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано правильний правовий висновок щодо застосування до спірних правовідносинах сторін, який базується на нормах матеріального права, а також положеннях постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та відповідних правових позицій ВСУ, зазначених судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на аналогічну правову позицію Верховного Суду України щодо застосування ст.625 ЦК України від 22.03.2017 року у справі № 6-231цс16.

На підставі зазначеного колегія суддів вважає, що тлумачення скаржником положень ст.625 ЦК України та висновок останнього щодо неможливості застосування до спірних правовідносин сторін положень ст.625 ЦК України, має суб'єктивний характер та не є вірним.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо суми нарахування судом першої інстанції інфляційних витрат та 3% річних, за доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як убачається з рішення Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року та ухвали Апеляційного суду Луганської області від 18.07.2013 року, заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором складає загальну суму 11889,42 грн., з якої заборгованість по кредиту - 1769,77 грн., заборгованість по відсоткам - 329,76 грн., заборгованість по підвищеним відсоткам - 9789,89 грн., а з урахуванням індексу інфляції в сумі 2734,00 грн. та 3% річних в сумі 179,64 грн. за період з 24.12.2008 року по 01.11.2011 року загальна сума заборгованості складає 12703,53 грн. зазначена сума була стягнута з ОСОБА_3 оскаржуваним рішенням суду на користь ОСОБА_2

Тобто, для нарахування інфляційних витрат та 3% річних у даній справі за основу повинна бути взята сума 11889,42 грн., ( без урахування інфляційних витрат та 3%), а саме: заборгованість по кредиту - 1769,77 грн., заборгованість по відсоткам - 329,76 грн., заборгованість по підвищеним відсоткам - 9789,89 грн.

Як вбачається з розрахунку позивача ОСОБА_2, належним чином перевіреного як судом першої інстанції так і апеляційної інстанції, розрахунок суми позову базується саме на сумі 11889,42 грн., тобто тільки на заборгованості за кредитним договором, без урахування стягнутих судовим рішенням інфляційних витрат та 3% річних, при цьому заборгованість з урахуванням 3% річних за період з 05.06.2014 року по 05.06.2017 року складає 1091 день прострочки платежу, що складає: (11889,42 грн. х 3% х 1091 день) : 365 днів = 1066,14 грн., а заборгованість з урахуванням індексу інфляції за період з 05.06.2014 року по 05.06.2017 року складає 11104,72 грн., з урахуванням середнього розміру інфляції за цей період -193,4%, відповідно до даних офіційного сайту Державної служби статистики України та розрахунку: 11889,42 грн. х 193,4% = 22994,14 грн.; 22994,14 грн. - 11889,42 грн. = 11104,72 грн., а всього 1066,14 грн. + 11104,72 грн. = 12170,85 грн., а.с.4.

Саме сума 12170,85 грн. зазначена позивачем ціною позову, а тому доводи скаржника ОСОБА_3 про те, що сума розрахунку не співпадає з ціною позову є безпідставними.

Щодо нарахування інфляційних витрат та 3% річних на суму, нараховану на заборгованість по підвищеним відсоткам - 9789,89 грн.

За доводами апеляційної скарги скаржник ОСОБА_5 вважає, що на заборгованість по підвищеним відсоткам суд першої інстанції не мав підстав нараховувати інфляційні втрати та 3% річних з тих підстав, що «так звані підвищені відсотки, що нараховуються як штрафні санкції при простроченні зобов'язання є видом відповідальності за порушення основного зобов'язання і на такі відсотки не можуть бути здійснені ще й нарахування, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, які застосовуються тільки до основного боргу, тобто до 1769,77 грн».

Колегія суддів вважає зазначений довід таким, що не заслуговує на увагу.

Так, відповідно до п.2.8. кредитного договору №224 від 24.12.2007 року, на який також посилається скаржник, при порушенні строків сплати кредиту та (або) процентів за користування кредитом більше ніж на один календарний день, Кредитор в односторонньому порядку застосовує коефіцієнт збільшення відсотків у розмірі 0,5% від залишку кредиту за кожен день прострочки. Позичальник до повного погашення заборгованості зі сплати процентів та (або) кредиту повинен сплачувати Кредиторові проценти з урахуванням коефіцієнта збільшення.

Колегія суддів не вважає застосування коефіцієнту збільшення відсотків за невиконання умов кредитного договору штрафними санкціями ( неустойкою).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойка (штраф, пеня) як вид забезпечення зобов'язання є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Неустойка має безпосередню мету стимулювати боржника до виконання зобов'язання. За допомогою неустойки забезпечуються права кредитора шляхом створення таких умов, що підвищують рівень вірогідності виконання. Неустойка стягується по факту невиконання чи неналежного виконання зобов'язання боржником, трансформуючись у такий спосіб у міру цивільно-правової відповідальності.

Як встановлено судовими рішеннями Краснолуцького міського суду Луганської області від 22.10.2012 року таАпеляційного суду Луганської області від 18.07.2013 року,передбачене кредитним договором підвищення процентної ставки відбувається внаслідок порушення зобов'язань, тобто збільшення процентної ставки сторони пов'язали з певною подією - порушення Позичальником строків сплати кредиту та (або) процентів за користування кредитом більше ніж на один календарний день.

Таке підвищення процентної ставки є саме реакцією на порушення зобов'язань за договором і в даному випадку йдеться про збільшення процентів внаслідок порушення договору.

Оскільки сторони не визначили зазначені проценти як відсотки від суми невиконаного, або неналежно виконаного, або несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а визначили збільшення відсотків від залишку кредиту, то правова природа таких відсотків не може тлумачитись як неустойка (штраф, пеня).

Аналогічний висновок міститься й у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 року у справі № 6-2311 цс-16.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції сума, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2, а саме інфляційні витрати та 3% річних від простроченої суми заборгованості, що разом складають -11889,42 грн. за період з 05.06.2014 року по 05.06.2017 року визначена вірно, при цьому колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що останнім днем нарахування інфляційних витрат та 3% річних є 05.06.2017 року, тобто день, що передує першій виплаті боргу на виконання рішення суду- 06.06.2017 року, а тому доводи скаржника про безпідставне нарахування на день виконання ним рішення суду не відповідає дійсності.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що скаржником не доведена наявність неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів приходить до наступного.

Як вірно зазначено скаржником у апеляційній скарзі, загальний порядок виклику сторін у судове засідання визначено положеннями ст.74 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи).

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для виклику ОСОБА_3 через оголошення у пресі, оскільки суду першої інстанції було відомо про місце роботи останнього, а також місце перебування ОСОБА_3 у м.Києві, що вбачається з матеріалів виконавчого провадження, а саме- постанови Головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва від 14.03.2017 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а.с.10,11 та юридичної адреси банку, що здійснив перерахування боргу ОСОБА_3 з рахунку останнього на рахунок ОСОБА_2, а.с. 12, та належним чином не повідомив відповідача про дату, місце та час розгляду справи, безпідставно зазначивши у оскаржуваному рішенні, що відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів погоджується з доводом скаржника про те, що обидві сторони мешкають за межами території, на яку розповсюджується територіальна юрисдикція Новопсковського районного суду, але, враховуючи, що скаржником в апеляційній скарзі не ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з направленням справи на розгляд до суду за встановленою законом підсудністю, колегія суддів, відповідно до ч.2 ст.378 ЦПК України, не застосовує передбачені ч.1 ст.378 ЦПК України наслідки, застосування яких передбачено у разі розгляду справи судом з порушенням правил територіальної підсудності.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що належне здійснення правосуддя є одним із основоположних елементів на справедливий суд.

Частиною 1 статті 6 Конвенції, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_3 про наявність судового спору і неповідомлення останнього про час та місце розгляду справи порушує вимоги ст..6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду ( у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегія суддів вважає, що скаржником ОСОБА_3 у достатній мірі обґрунтована наявність підстав для скасування судового рішення з підстав неналежного його повідомлення про наявність судового спору, оскільки матеріали справи не містять доказів направлення останньому позовної заяви ОСОБА_2 з усіма доданими до неї матеріалами, а також неналежного його повідомлення про дату, час і місце засідання суду, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Щодо ухвалення нового судового рішення, то, з урахуванням наданої вище правової оцінки мотивів суду першої інстанції, за якими судом ухвалено оскаржуване рішення, доводів колегії суддів, за якими колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_2, а також зазначених вище мотивів відхилення колегією суддів кожного аргументу, викладеного ОСОБА_3 у апеляційній скарзі щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело, як вважає скаржник, до ухвалення незаконного рішення, а також пояснень відповідача до апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведена наявність підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення коштів та останнім ці підстави належними та допустимими доказами не спростовані.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п. 3 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 13 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 11104,72 грн. та 3% річних за порушення грошового зобов'язання в сумі 1066,14 грн., за період з 05 червня 2014 року по 05 червня 2017 року, а всього 12170,85 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 640 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: