П о с т а н о в а

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 314/3659/15-ц

провадження № 61-20153св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представник позивача - ОСОБА_4;

відповідачі: ОСОБА_5, Вільнянська районна державна адміністрація Запорізької області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області у складі судді Капітонова Є. М. від 17 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С., від 24 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_5, Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2002 року вона, будучи юридично необізнаною, уклала з ОСОБА_5 договір міни належної їй на праві власності земельної ділянки площею 7,1800 га, розташованої на території Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, на дві тонни пшениці. 3 того часу ОСОБА_5 почав використовувати зазначену земельну ділянку у власних цілях, а 4 червня 2010 року на підставі вказаного договору міни отримав на своє ім'я державний акт про право власності на неї.

Щодо цього договору у подальшому ухвалювалися судові рішення.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 1 лютого 2012 року частково задоволено її позов. Договір міни земельної ділянки, що укладений між нею та відповідачем, визнано недійсним. У задоволенні позову в частині визнання державного акту про право власності на земельну ділянку, який виданий на ім'я ОСОБА_5, відмовлено.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 серпня 2012 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 19 грудня 2013 року про виправлення описки, державний акт про право власності на земельну ділянку, який виданий на ім'я ОСОБА_5, визнано недійсним.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 6 серпня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 жовтня 2013 року, частково задоволено позов ОСОБА_5 до неї про стягнення вартості пшениці та безпідставно набутих коштів за недійсним правочином та стягнуто з неї на його користь вартість двох тонн пшениці у розмірі 800 грн.

Отже, зазначала, що договір міни визнано недійсним, але з 26 грудня 2002 року по 1 жовтня 2012 року ОСОБА_5 безпідставно та безоплатно користувався належною їй земельною ділянкою, чим порушував її право на отримання прибутку від використання землі.

Відповідно до наданої головним управлінням статистики у Запорізькій області статистичної інформації щодо середньої врожайності та середньої ціни, та з урахуванням вимог сівозміни, яка визначена Методичними рекомендаціями щодо оптимального співвідношення сільськогосподарських культур у сівозмінах різних ґрунтово-кліматичних зон України, затверджених наказом Міністерства аграрної політики від 18 липня 2008 року № 440/71, відшкодування за користування належною їй земельною ділянкою становить 94 077 грн 15 коп.

Крім того, вважала, що незаконними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягала у порушенні її звичного способу життя, вона була вимушена звертатися у судові інстанції за захистом свого порушеного права, перенесла душевні переживання.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь 94 077 грн 15 коп., понесених нею збитків внаслідок безпідставного та безоплатного користування належної їй земельної ділянки ОСОБА_5, та 10 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_5 посилався на те, що 15 серпня 2002 року між ним та ОСОБА_3 було укладено письмову угоду у формі розписки, за умовами якої вона, отримавши від нього грошові кошти у розмірі 2 500 доларів США, передала йому у безстрокове користування належну їй на праві власності земельну ділянку площею 7,1800 га, яка розташована на території Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

Пізніше між ними було укладено договір міни вищевказаної земельної ділянки, на підставі якого він отримав державний акт про право власності на неї. У подальшому вказаний договір міни та державний акт про право власності на земельну ділянку було визнано судами недійсними. Разом з тим, укладена між ним та ОСОБА_3 письмова угода від 15 серпня 2002 року, недійсною визнана не була, остання її не оспорювала, а, отже, вона є дійсною і він має право користуватись спірною земельною ділянкою. Проте, з жовтня 2012 року ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

З огляду на викладене ОСОБА_5 просив суд зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою площею 7,1800 га, яка передана йому у безстрокове користування на підставі письмової угоди від 15 серпня 2002 року, оформленою розпискою.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 8 грудня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_5 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_3

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою заявлена вимога про відшкодування збитків за 2003-2011 роки, а з позовом до суду вона звернулася у серпні 2015 року, а тому нею пропущено строк позовної даності, про застосування якого було заявлено відповідачем у справі, і з клопотанням про його поновлення вона до суду не зверталася.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із відсутності у нього речового права на спірну земельну ділянку, яке він просив суд захистити.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 змінено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правових підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із часткової обґрунтованості її позовних вимог щодо стягнення збитків за користування належної їй земельної ділянки без достатньої правової підстави, проте відмовив у задоволенні позову за недоведеністю розміру завданих збитків через відсутність розрахунку та неналежного доказу про завдання їй збитків. При цьому апеляційний суд не взяв до уваги надану позивачем на обґрунтування розрахунку суми відшкодування статистичну інформацію щодо середньої врожайності та середньої ціни, оскільки вважав, що надана інформація призначена для статистичних цілей і не може використовуватись для інших цілей.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, апеляційний суд виходив із недоведеності наявності у нього речового права на спірну земельну ділянку, яке він просив суд захистити.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що відповідач з 26 грудня 2002 року по 1 жовтня 2012 року безпідставно, у порушення чинного законодавства України, безоплатно користувався належною їй на праві власності земельною ділянкою, чим порушив її право на отримання прибутку від використання землі. Укладений договір міни земельної ділянки визнано судом недійсним, а згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин положення частини першої та другої статті 216 ЦК України, на які вона посилалася у своїй позовній заяві, згідно з якими недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Крім того, апеляційний суд, відхиляючи статистичну інформацію щодо середньої врожайності та середньої ціни, на підставі якої вона обраховувала розмір завданих збитків, оскільки надана інформація призначена для статистичних цілей і не могла бути використана для інших цілей, не звернув уваги на те, що позивачка неодноразово зверталася до сільської ради, районної державної адміністрації, працівників статистики з проханням нарахувати розмір завданих їй збитків, проте весь час отримувала відмови. У зв'язку із чим була вимушена самостійно нарахувати розмір завданих збитків, посилаючись на дані, отриманні від головного управління статистики у Запорізькій області. Також суди взагалі не розглянули її вимогу щодо відшкодування відповідачем на її користь моральної шкоди, яку вона оцінювала у розмірі 10 тис. грн.

ОСОБА_5 судові рішення не оскаржив, а зі змісту касаційної скарги ОСОБА_3 вбачається, що судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 не оскаржуються, а тому у силу статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.

У червні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, у якому зазначав, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Використання ним земельної ділянки, яка належала позивачці, відбулося з її згоди та з її відома, а тому позивачка не підтвердила, чим саме та якими неправомірними діями він завдав їй збитків, а також - моральної шкоди. Судовими рішеннями було визнано недійсними договір міни земельної ділянки та державний акт про право власності на неї, отже, відбулася реституція за наслідками недійсності правочину. Сама позивачка не заперечує повернення їй спірної земельної ділянки для подальшого користування. Таким чином, позивачка не довела як самого факту завдання їй збитків, так і розміру цих збитків. Апеляційний суд вірно не взяв до уваги надану позивачкою на обґрунтування розрахунку суми відшкодування статистичну інформацію щодо середньої врожайності та середньої ціни, оскільки надана інформація призначена для статистичних цілей і не може використовуватись для інших цілей.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що земельна ділянка, площею 7,1800 га, сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Антонівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, належала ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого 12 серпня 2002 року Антонівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області.

15 серпня 2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено письмову угоду, за умовами якої остання, отримавши грошові кошти у розмірі 2 500 доларів США, передала ОСОБА_5 на необмежений строк у користування належну їй земельну ділянку розміром 7,1800 га з подальшим оформленням у власність.

26 грудня 2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір міни земельної ділянки, за умовами якого остання обміняла земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 7,1800 га вартістю 79 361 грн. на дві тонни пшениці вартістю 800 грн.

4 червня 2010 року на підставі зазначеного договору міни ОСОБА_5 отримав на своє ім'я державний акт про право власності на земельну ділянку, яка розташована: Антонівська сільська рада, Вільнянський район, Запорізька область, за межами населеного пункту, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 1 лютого 2012 року скасовано рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору міни недійсним, приведення сторін в попередній стан та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та частково задоволено позов ОСОБА_3 Визнано недійсним договір міни земельної ділянки від 6 грудня 2012 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 серпня 2012 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 19 грудня 2013 року про виправлення описки, рішення апеляційного суду Запорізької області від 1 лютого 2012 року в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задоволено, державний акт про право власності на земельну ділянку, який виданий на ім'я ОСОБА_5, визнано недійсним.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 6 серпня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 жовтня 2013 року, задоволено частково позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення вартості пшениці та безпідставно набутих коштів за недійсним правочином та стягнуто з неї на його користь вартість двох тон пшениці у розмірі 800 грн.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідач з 26 грудня 2002 року по 1 жовтня 2012 року безпідставно, у порушення вимог чинного законодавства України, безоплатно користувався належною їй на праві власності земельною ділянкою, чим порушив її право на отримання прибутку від використання землі. У порушення вимог ЗК України ОСОБА_5 уклав 26 грудня 2002 року договір міни земельної ділянки, який визнаний судом недійсним, що потягло за собою користування земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року суди не застосували положення частини другої статті 216 ЦК України, на яку позивачка посилалася у своєму позові, якою передбачено, що якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України).

За змістом статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Особливості відшкодування збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам внаслідок створення чи зміни меж природних заповідників, біосферних заповідників, національних природних парків, регіональних ландшафтних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків, зоологічних парків, визначаються Законом України «Про природно-заповідний фонд України». Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Апеляційний суд, відхиляючи її розрахунок збитків, який було здійснено нею на підставі статистичної інформації щодо середньої врожайності та середньої ціни, наданої головним управлінням статистики у Запорізькій області, не врахував її доводів про те, що вона неодноразово зверталася до сільської ради, районної державної адміністрації, працівників статистики з проханням розрахувати розмір завданих їй збитків, проте весь час отримувала відмови. У зв'язку із чим була вимушена самостійно нарахувати розмір завданих збитків, посилаючись на дані, отриманні від головного управління статистики у Запорізькій області.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставинах, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статті 1166 ЦК України майнова шкода майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відхиляючи надані позивачкою докази завдання їй збитків, апеляційний суд не звернув уваги на те, що у правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція завдавача шкоди і саме відповідач має спростувати свою вину, і, заперечуючи проти доказів позивача щодо розміру шкоди, довести свої заперечення.

Крім того, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції взагалі не розглянули та не вирішили позовну вимогу ОСОБА_3 про відшкодування ОСОБА_5 завданої їй моральної шкоди, яку вона оцінювала у розмірі 10 тис. грн (а. с. 124-125).

Відповідно до змісту статті 215 ЦПК України 2004 року районний суд зобов'язаний у своєму рішенні навести мотиви і зазначити про це в резолютивній частині щодо кожної із заявленої вимоги.

Проте у порушення вищенаведених положень закону суди належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди не з'ясували, вказану вимогу позивачки не вирішили.

Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень касаційного суду (стаття 400 ЦПК України) є неможливим.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк