судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Мартєва С. Ю.
у провадженні за касаційною скаргою комунальної медичної установи «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» на постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Яремко В. В.,
У грудні 2016 року комунальна медична установа «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» (далі - КМУ «Чернівецька обласна психіатрична лікарня») звернулась до суду із заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Заява мотивована тим, що 21 грудня 2016 року ОСОБА_2 був госпіталізований до КМУ «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» без його усвідомленої згоди; 22 грудня 2016 року комісія лікарів-психіатрів дійшла висновку про його тяжкий психічний розлад, яким зумовлена його небезпека для себе та оточуючих, і про суттєву шкоду здоров'ю внаслідок погіршення стану у разі, якщо йому не буде надано психіатричної допомоги.
Оскільки обстеження і лікування можливе лише в умовах психіатричного відділення, заявник просив задовольнити заяву про госпіталізацію ОСОБА_2 в психіатричний заклад у примусовому порядку.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 грудня 2016 року у складі судді Літвінової О. Г. заяву задоволено. Призначено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, примусову госпіталізацію у психіатричний стаціонар без його згоди у КМУ «Чернівецька обласна психіатрична лікарня».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що висновок комісії лікарів-психіатрів про психічний стан ОСОБА_2 є підставою для його госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку у порядку, передбаченому статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви КМУ «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає примусову госпіталізацію особи лише у виняткових випадках, а заявник не надав достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 вчиняє чи має намір вчинити дії, небезпечні для нього чи оточуючих, або доказів того, що він не може задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 24 жовтня 1979 року у справі Winterwerp v. the Netherlands, суд апеляційної інстанції мотивував свій висновок презумпцією психічного здоров'я людини та незаконності втручання держави в її особисту свободу на підставі припущення щодо наявності психічного захворювання. Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_2 не повідомлявся про судовий розгляд і заяву розглянута за його відсутності.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2018 року постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року залишено без змін.

З такими висновками суду апеляційної інстанції та суду касаційної інстанції погодитися не можна, виходячи із наступного.

Мотивуючи скасування рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції посилався, зокрема, на відсутність достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 вчиняє чи має намір вчинити дії, небезпечні для нього чи оточуючих, або доказів того, що він не може задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Проте, з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки він не ґрунтується на законі.

Відповідно до частин першої та другої статті 280 ЦПК України, у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено вичерпний перелік підстав госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди, а саме: сам факт встановлення в особи тяжкого психічного розладу (внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність) та можливість її обстеження або лікування лише в стаціонарних умовах.

Обов'язок надання доказів вчинення або намір вчинити дії, небезпечні для такої особи чи оточуючих, або доказів того, що вона не може задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність у якості законних підстав для госпіталізації будь-яким нормативним актом не передбачений.

Посилання суду апеляційної інстанції на рішення Європейського суду з прав людини від 24 жовтня 1979 року у справі Winterwerp v. the Netherlands у частині необхідності реального страждання особи на психічне захворювання, що реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об'єктивної медичної експертизи, психічні розлади повинні досягти такого рівня, який виправдовує позбавлення волі, дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання та інших обставин є недоречними (а. с. 76 на звороті).

У грудні 2016 року лікар-психіатр Чернівецького обласного психоневрологічного диспансеру повторно видав направлення на госпітализацію ОСОБА_2 у добровільному порядку (а. с. 6).

Із заявою про неадекватну поведінку ОСОБА_2 та про госпіталізацію звернулася його власна мати (а. с. 5).

Компетентною комісією лікарів-психіатрів у ОСОБА_2 виявлено важкий психічний розлад, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих та можливу суттєву шкоду його здоров'ю унаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога (а. с. 3).

Таким чином, у суду першої інстанції на час розгляду справи були наявні обов'язкові з огляду на статтю 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» та на рішення Європейського суду з прав людини від 24 жовтня 1979 року у справі Winterwerp v. the Netherlands підстави для постановлення рішення про надання особі психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди.

Також недоречним є посилання суду на неповідомлення ОСОБА_2 належним чином про розгляд справи.

З урахуванням встановленого частиною першою статті 281 ЦПК України 2004 року скороченого строку розгляду справ цієї категорії (протягом 24 годин), належне повідомлення судовою повісткою у порядку частини четвертої статті 74 ЦПК України 2004 року не пізніше ніж за три дні до судового засідання є явно неприйнятним.

Спеціальний порядок повідомлення осіб, госпіталізованих до психіатричного закладу у примусовому порядку, на відміну від осіб, які утримуються у місцях позбавлення волі, чинним законодавством не визначений.

За усталеною практикою медичних закладів запис щодо повідомлення особи про судове засідання здійснювався до історії хвороби, а зазначені особи супроводжувалися до суду у порядку частини другої статті 281 ЦПК України 2004 року, якщо дозволяв їх стан здоров'я.

За повідомленням адміністрації Чернівецької обласної психіатричної лікарні ОСОБА_2 не міг бути присутнім у судовому засіданні унаслідок важкого психічного розладу, доправлення хворого до суду становило небезпеку для оточуючих (а. с.15).

Характерно, що в апеляційній скарзі не спростовувалися ані наявність психічного захворювання, ані його ступінь важкості на час розгляду справи, а доводи скарги носили формальний характер.

За таких обставин вважаю, що законне і обґрунтоване рішення місцевого суду у справі скасовано без достатніх підстав.

Суддя С. Ю. Мартєв