Провадження №2/521/981/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Плавича І.В.,

при секретарі Коваль Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні вказаного складу суду наразі знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

В обґрунтування своєї позиції позивач пояснювала, що у період з 15 жовтня 1988 року до 01 липня 2008 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 Під час шлюбу подружжям було набуто у власність 2 обєкти нерухомого майна. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була досягнута усна домовленість щодо поділу спільного майна подружжя, однак документально розподіл майна оформлений не був.

Після смерті ОСОБА_3, померлого 31 травня 2017 року, до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 були надані заяви позивача ОСОБА_1, доньки померлого ОСОБА_4 та батька померлого ОСОБА_2, а також дружини від 2-го шлюбу ОСОБА_3 щодо прийняття спадщини, відкритої після смерті ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_3, звернувшись до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право власності на ? частки спадкового спільного сумісного майна подружжя, позивачу було відмовлено у видачі даного документа, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 позивач не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі, у звязку з чим позивач звернулась до суду з вимогами про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

Позивач ОСОБА_1 та її повноважний представник у відкрите судове засідання не зявилися, але від представника особи надійшла заява про підтримання позову з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 у відкрите судове засідання не зявився, але від особи надійшла заява, в якій особа не заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_4 у відкрите судове засідання не зявилася, але від особи надійшла заява, в якій особа не заперечувала проти задоволення заявлених позовних вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не зявилася, заперечувала проти задоволення позову, просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову, крім того, від особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін за суттю спору і підставами звернення до суду, дослідивши представлені суду та забезпечені письмові докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виниклим між сторонами по справі, суд приходить до висновку про обґрунтованість залишення без задоволення даного позову виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-ЖД №262529, виданого Відділом РАЦС Київського РВК міста Одеси 15 жовтня 1988 року, 15 жовтня 1988 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу подружжю присвоєно прізвище «Подкур».

Як вбачається з свідоцтва про народження серії ІV-ЖД №481657, виданого Відділом РАЦС Київського РВК міста Одеси 18 травня 1989 року, 22 квітня 1989 року народилась ОСОБА_7, батьками вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Згідно паспортного документу серії ОК №022204, виданого Малиновським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінила прізвище на «Степанова».

Відповідно до договору купівлі-продажу №2-5547 від 19 травня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Пятої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, ОСОБА_3 купив 5/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Фрунзе, 165.

Як зазначено у позовній заяві, 04 січня 1996 року позивачем та ОСОБА_3 було придбано квартиру №4 у будинку №2/1 по вулиці 25-ї Чапаївської дивізії у місті Одесі. Так, стороною надано до суду копію договору купівлі-продажу вказаного майна, проте, повністю розпізнати текст документу неможливо та можна вважати його неналежним доказом.

Стороною позивача у викладених позовних вимогах зазначено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 між колишніми чоловіком та дружиною була досягнута усна домовленість , відповідно до якої позивачу залишається квартира, розташована за адресою: місто Одеса, вулиця Фрунзе (Балківська), 165, кв.10, а ОСОБА_3 квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаної домовленості між колишнім подружжям.

Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Також, як наведено у ст. 64 ч.ч.1,2 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Крім того, згідно із ст. 372 ч.ч.1,4 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Дана норма має імперативний характер, тобто недотримання правила нотаріального посвідчення договору про поділ майна є підставою того, що такий договір можна вважати нікчемним.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЖД №061036, виданого 01 липня 2008 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції міста Одеси, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано 01 липня 2008 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено актовий запис №215.

Відповідно до ст.ст. 68 ,69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, нотаріально посвідченого договору про поділ майна після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3, померлого 31 травня 2017 року, укладено не було.

Згідно листа №219/02-14 від 27 листопада 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 позивач не перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі.

Дійсно, відповідно до ст. 71 абз.1 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення ОСОБА_1 до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано 01 липня 2018 року.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ЖД №270468, виданого Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 28 жовтня 2016 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис №2264 від 28 жовтня 2016 року, подружжю присвоєно прізвище «Подкур».

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 підтвердила те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та проживала однією сімєю з ним, незважаючи на невиліковну хворобу чоловіка, що призвела до смерті ОСОБА_3, а саме неходжкінську дрібноклітинну дифузну лімфому, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №004263 від 01 червня 2017 року.

31 травня 2017 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №495109, видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 01 червня 2017 року.

Також, судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_3 перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як регламентує ст. 355 ч.ч.1,2 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вказане наведено також у ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, в якій зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Треба звернути увагу на те, що необхідною умовою для виникнення права спільної сумісної власності на майно є не тільки перебування у зареєстрованому шлюбі чоловіка та жінки або проживання особами однією сімєю без реєстрації шлюбу, майно повинно бути результатом їх праці, тобто в даному випадку необхідно, щоб чоловік та жінка спільно проживали та вели спільне господарство.

З огляду на матеріали цивільної справи, стороною позивача не надано жодного доказу на підтвердження факту проживання однією сімєю та ведення спільного господарства ОСОБА_3 з ОСОБА_1

Стороною відповідача було надано до суду відзив на позовну заяву, у якому особа просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову на цій підставі.

Необхідно звернути увагу, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Так, згідно ст. 257 ЦК Україн и загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім того, згідно ст. 72 ч. 2. СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. ОСОБА_11 давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З огляду на матеріали справи, стороною позивача не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності.

Так, відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження поважності пропущення строку позовної давності, суд не може погодитись із обґрунтованістю вимог сторони позивача та вважає доцільним відмовити у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 258, 259, 263, 264, 265, 268, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_11 Алимівни до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: