Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 219/9624/17

провадження № 61-1714св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2017 року у складі судді Чопик О. П. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Груіцької Л. О., Новосьолової Г. Г., Новосядлої В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 отримав від неї у позику 8 700 грн, які зобов'язувався повернути до 01 вересня 2014 року, про що 22 квітня 2014 року склав розписку.

Оскільки відповідач зобов'язань за договором позики не виконав, просить суд стягнути з нього 17 546 грн 30 коп. заборгованості, яка включає в себе 8 700 грн неповернутих коштів, три проценти річних за період з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року в розмірі 774 грн та інфляційні втрати за період з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року в розмірі 8 062 грн 58 коп.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частковою. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 17 232 грн 16 коп., що складається з 8 600 грн неповернених коштів, 774 грн -

3 % річних та 7 949 грн 16 коп. інфляційних втрат. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що зобов'язання з повернення коштів позивачеві відповідач підтвердив своїм підписом на розписці, а відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були узяті у борг, не є підставою заперечувати наявність зобов'язання з повернення грошових коштів. Разом з тим, звертаючись з до суду з указаною позовною заявою, ОСОБА_1 не було враховано суму повернутих їй відповідачем коштів у розмірі 100 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення вказаних вище коштів саме за борговим зобов'язанням - договором позики, є правильним, оскільки підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, наданими сторонами, та грунтується на положеннях матеріального закону.

У касаційній скарзі, поданій до суду у грудні 2017 року, ОСОБА_2, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розглядаючи дану справу, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки дійсним обставинам справи, встановленим у ході судового розгляду, в результаті чого дійшли помилкового висновку про задоволення позову. Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про державні лотереї в Україні» від 06 вересня 2012 року принцип попередньої оплати ставки передбачає повне і таке, що передує розіграшу, внесення ставки розповсюджувачу державної лотереї. Не дозволяється продаж лотерейних білетів або прийняття ставок у кредит (із розстроченням платежу) або з наступною оплатою, крім оплати ставки кредитними або дебетовими картками чи за допомогою чекових книжок за наявності авторизації платежу. Вказує, що між сторонами насправді виникли правовідносини, які не були пов'язані із договором позики, а пов'язані із тим, що відповідач не провів повну оплату із позивачем щодо вартості лотерейних білетів. Зазначає, що суди не надали належної правової оцінки обставині про те, що розписка не містить посилань щодо отримання ним у позивача в борг суми в розмірі 8 700 грн, умови та дати отримання цих грошових коштів.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів призначено до судового розгляду.

У відзиві, поданому до суду у лютому 2018 року, ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи відповідач не надав судам попередніх інстанцій жодного належного доказу про відсутність у нього боргу перед позивачем.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до розписки від 22 квітня 2014 року ОСОБА_2 зобов'язується до 01 вересня 2014 року повернути ОСОБА_1 суму в розмірі 8 700 грн (а. с. 35).

Вказані обставини сторонами не заперечувались та не спростовувались. Крім того, вони підтверджені ними в судовому засіданні: зокрема, ОСОБА_2, допитаний в якості свідка у суді першої інстанції, підтвердив, що власноруч 22 квітня 2014 року написав розписку, оскільки позивач протягом певного часу вносила за нього готівкою гроші у якості ставок за лотерейними білетами. Після підписання розписки ОСОБА_2 повернув позивачу 100 грн.

Оскільки заявник не заперечує факт написання ним вказаної розписки, з якої вбачається його обов'язок повернути визначену її змістом суму коштів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, враховуючи повернуті боржником кошти у розмірі 100 грн.

Крім того, посилання відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про державні лотереї в Україні» суперечить фактичним обставинам справи, оскільки вказаний спір виник внаслідок невиконання зобов'язання по поверненню коштів за розпискою та не пов'язаний з діяльністю позивача по розповсюдженню лотерейних білетів чи суперечностей щодо правомірності їх набуття відповідачем.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, незгоди заявника з мотивами, викладеними в оскаржуваних судових рішеннях щодо доведеності існування між сторонами правовідносин, які виникли внаслідок укладення договору позики, та наявності обов'язку по поверненню цих коштів, які судами належним чином обґрунтовані та узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк