Справа № 487/6301/16-ц
Провадження № 2/487/91/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2018 року м.Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва, у складі: головуючого судді - Притуляк І.О., за участю секретаря - Ільченко А.П., позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у спрощеному позовному проваджені у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби автомобільних доріг у Миколаївській області про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Служби автомобільних доріг у Миколаївській області про захист трудових прав, яким просила:

- поновити її на посаді начальника фінансово-економічного відділу Служби автомобільних доріг у Миколаївській області;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- зобов'язати відповідача відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 60000 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 2079,99 грн.

14.12.2017 року ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву, якою просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ №254 від 14.11.2016 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани;

- визнати незаконним та скасувати наказ №77-к від 17.11.2016 року про її звільнення на підставі ст..40 ч.1 п.3 КЗпроП України та внести відповідний запис до трудової книжки;

- стягнути з Служби автомобільних доріг у Миколаївській області середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на її користь матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу;

- стягнути з Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на її користь 60000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди;

- зобов'язати відповідача відшкодувати їй завдану матеріальну шкоду у розмірі 2072,99 грн.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що з 01.07.2008 року працювала у Службі автомобільних доріг у Миколаївській області на посаді начальника фінансово-економічного відділу.

Згідно наказу №77 від 17.11.2016 року її було звільнено з роботи на підставі ст..40 ч.1 п.3 КЗпроП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, визначених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Під час розгляду судом її позову, щодо поновлення на роботі, поданого 05.12.2016 року, їй стало відомо, щодо винесення 14.11.2016 року наказу №254 про оголошення їй догани за порушення вимог Правил внутрішнього трудового розпорядку Служби автомобільних доріг у Миколаївській області в частині зневажливого ставлення до колег та порушення нормального психологічного мікроклімату у колективі.

Оспорювані накази вважає незаконними та такими, що видано з порушенням вимог діючого трудового законодавства, з наступних підстав:

Наказ №254 від 14.11.2017 року, не містить конкретного формулювання змісту допущених нею порушень трудової дисципліни, крім того, при його винесені було порушено процедуру застосування дисциплінарного стягнення, оскільки її не було ознайомлено з наказом під розписку. Також наполягала на тому, що обставини викладені в доповідних записках ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо її некоректної поведінки, є суб'єктивними та необґрунтованими.

Винесення зазначеного наказу є результатом упередженості, суб'єктивності та неправомірності дій відповідача по відношенню до неї, та намагання керівництва Служби автомобільних доріг у Миколаївській області звільнити її з займаної посади.

Наказ №77 від 17.11.2017 року винесено з грубим порушенням вимог ст..40 ч.1 п.3, ст..43 КЗпроП України, оскільки відсутній факт систематичного невиконання нею трудових обов'язків, після застосування до неї 14.11.2016 року заходів дисциплінарного стягнення та порушено процедуру надання профспілковим органом згоди на її звільнення.

Посилаючись на вищезазначені обставини просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог по відшкодуванню завданої їй моральної шкоди, зазначила, що у зв'язку з порушенням відповідачем її трудових прав їй доводиться докладати зусилля для організації звичного способу життя її та її сім'ї що призводить до порушення нормального життєвого спілкування та звичайного укладу життя.

Також зазначила, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб відповідача у неї значно погіршився стан здоров'я, загострилися хронічні захворювання, та протягом тривалого часу, а саме з 05.10.2016 року по 14.10.2016 року, з 17.10.2016 року по 26.10.2017 року та з 27.10.2016 року по 05.11.2016 року, вона проходила стаціонарне лікування, витративши на придбання ліків 2079,99 грн., які і просила зобов'язати відповідача відшкодувати їй в рахунок завданої матеріальної шкоди.

Крім цього, зазначила, що відповідачем в порушення п.п.4.8 Колективного договору, при виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, їй не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу, яку також просила стягнути з відповідача на свою користь.

У відзиві на уточнену позовну заяву ОСОБА_1 представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав у повному обсязі. На підтвердження своїх заперечень посилався на те, що оскаржувані накази про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільнення її з роботи були видані у відповідності до вимог діючого законодавства, з дотриманням передбаченого порядку погодження застосування дисциплінарних стягнень з профспілковим комітетом Служби автомобільних доріг у Миколаївській області та безпосередньо порядку (процедури) застосування дисциплінарного стягнення, передбаченого ст..149 КЗпроП України. Також зазначив, що при звільненні з позивачем було проведено повний розрахунок по 09.12.2016 року включно, з врахуванням грошової компенсації за 22 дні невикористаної відпустки за період з 07.02.2016 року по 17.11,2017 року,

На підставі зазначених заперечень та наданих до суду письмових доказів у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

Ухвалою судді Разумовської О.Г. від 08.12.2016 року було відкрито провадження по справі.

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 13.05.2017 року було задоволено заяву позивачки про відвід судді Разумовської О.Г.

Розпорядженням керівника апарату Заводського районного суду м.Миколаєва №122 від 23.05.2017 року, відповідно до п.п.2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було здійснено повторний автоматизований розподіл та справу було передано судді ОСОБА_9

Ухвалою судді ОСОБА_9 від 25.05.2017 року справу було прийнято до провадження.

Рішенням ВРП України від 27.06.2017 року, суддю ОСОБА_9 було звільнено з посади судді у зв'язку з поданням про відставку.

Розпорядженням керівника апарату Заводського районного суду м.Миколаєва №343 від 07.07.2017 року, відповідно до п.п.2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було здійснено повторний автоматизований розподіл та справу було передано судді Біцюку А.В.

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 27.07.2017 року було задоволено заяву судді Біцюка А.В. про самовідвід.

Розпорядженням керівника апарату Заводського районного суду м.Миколаєва №554 від 01.08.2017 року, відповідно до п.п.2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було здійснено повторний автоматизований розподіл та справу було передано судді ОСОБА_10

Ухвалою судді ОСОБА_10 від 07.08.2017 року справу було прийнято до провадження.

Рішенням ВРП України від 01.02.2018 року, суддю ОСОБА_10 було звільнено з посади судді у зв'язку з неспроможністю виконувати повноваження за станом здоров'я.

Розпорядженням керівника апарату Заводського районного суду м.Миколаєва №47 від 07.02.2018 року, відповідно до п.п.2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було здійснено повторний автоматизований розподіл та справу було передано судді Притуляк І.О.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Крім того, згідно п.п. 22-29 рішення ЄСПЛ у справі від 28.03.2006 року «Мельник проти України» право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту.

За усталеною прецедентною практикою ЄСПЛ закон повинен бути прогнозованим для учасників провадження.

З огляду на вищевикладене, справу за позовом ОСОБА_1, було прийнято до розгляду за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України в частині, що не встановлює нових обов'язків, не скасовує чи звужує права учасників судового процесу та не обмежує їх використання.

За приписами ст..274 ч.1 п.2 ЦПК України, справу було розглянуто в порядку спрощеного провадження.

Згідно положень ст..33 ч.12 ЦПК України, розгляд справи по суті за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 від 14.12.2017 року, було розпочато спочатку.

У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі..

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, також зазначив, що ОСОБА_1 було пропущено передбачений положеннями ст..233 ч.1 КЗпроП України строк для звернення до суду, з вимогою про оскарження наказу №254 від 14.11.2016 року.

Заслухавши позицію позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши надані докази, покази свідків, допитаних у судовому засіданні 30.03.2017 року, технічний запис якого було відтворено у судовому засіданні, судом встановлено наступні фактичні обставини та витікаючі з них спірні правовідносини.

Згідно наказу №20-к від 26.06.2008 року ОСОБА_1 працювала на посаді начальника фінансово-економічного відділу Служби автомобільних доріг у Миколаївській області.

Згідно наказу №254 від 14.11.2016 року до ОСОБА_1 за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку в частині зневажливого ставлення до колег та порушення нормального психологічного мікроклімату у колективі було застосовано дисциплінарне стягнення, а саме оголошено догану.

Зазначений наказ було винесено на підставі доповідних записок ОСОБА_4 від 03.10.2016 року та ОСОБА_2 від 04.10.2016 року, відповідно до яких, у спілкуванні з ними, в присутності сторонніх осіб, працівників установи, ОСОБА_1 у грубій та агресивній формі, демонструючи відверту зневагу, допустила негативні висловлювання на їх адресу, вдаючись до особистих образ, тим самим порушивши норми моральної поведінки та ділової етики

Згідно з положеннями ст. 148 КЗпроП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді судами справ щодо накладення дисциплінарних стягнень судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для накладення стягнення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147-1, 148, 149 КЗпроП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховувались обставини, за яких вчинено проступок тощо.

Законодавством про працю, встановлено спеціальний порядок, щодо застосування дисциплінарних стягнень.

Як передбачає ст..149 ч.1 КЗпроП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Відповідно до положень ст..149 ч.2 КЗпроП України при обрані виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Як було встановлено в судовому засіданні, 26.10.2016 року ОСОБА_1 було вручено копії вищезазначених службових записок та запропоновано надати пояснення. Про що працівниками служби складено акт ( Том.2 а.с.91)

Згідно до наданих копій листків непрацездатності в період з 05.10.2016 року по 14.10.2016 року, з 17.10.2016 року по 25.10.2016 року та з 27.10.2016 року по 04.11.2016 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному (Том.2 а.с.135).

Як вбачається з наказу №254 від 14.11.2016 року, дисциплінарне стягнення до ОСОБА_1 було застосовано без врахування її пояснень, з причини їх ненадання позивачкою, що зафіксовано актом від 26.10.2016 року (Том 2 а.с.93).

Разом з тим, судом встановлено, що 26.10.2016 року ОСОБА_1 були надані пояснення за фактами викладеними у доповідних записках ОСОБА_4 та ОСОБА_2, які було зареєстровано в канцелярії 26.10.2016 року за вх..№01-15/1157 (Том 2 арк. С.45)

За правовою позицією висловленою Верховним Судом України у своїй постанові від 19 жовтня 2016року у справі № 6-2801цс15 пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих працівника для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або

уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Проаналізувавши надані відповідачем докази, зокрема доповідні записки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, дослідивши покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які були допитані у судовому засіданні 30.03.2017 року, та підтвердили факт неетичної поведінки ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_2, суд приходить до висновку, щодо доведеності факту порушення зі сторони ОСОБА_1 трудової дисципліни, а саме вимог розділу ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, в частині обов'язку уважно ставитися до колег, сприяти створенню нормального психологічного мікроклімату в колективі.

Згідно п.п.7.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку, працівник несе відповідальність за порушення трудової дисципліни в тому числі за невиконання або неналежне виконання з власної вини покладених на нього трудових обов'язків, визначених трудовим договором, колективним договором та цими Правилами.

15.11.2016 року, у відповідності до вимог ст..149 ч.4 КЗпроП України, ОСОБА_1 було повідомлено про застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани. Від ознайомлення з наказом про оголошення стягнення під розписку, позивач відмовилася у присутності свідків, про що було складено відповідний акт за участю очевидців (Том.2 а.с.94).

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, щодо правомірності дій посадових осіб відповідача по притягненню ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та винесенні наказу №254 від 14.11.2016 року про оголошення їй догани, які було вчинено з додержанням вимог ст..ст.147-149 КЗпроП України.

При цьому, суд не дає оцінки діям відповідача стосовно обраня саме такого виду дисциплінарного стягнення як догана, в сенсі положень ст..149 ч.3 КЗпроП України., оскільки догана це найменш суворий вид стягнення, який власник має право застосувати за будь-яке порушення трудової дисципліни. Зобов'язати власника при оголошені догани врахувати тяжкість проступку та інші обставини, у тому числі попередню роботу працівника, суд не має права, оскільки це позбавить власника права застосовувати стягнення при наявності порушення.

Посилання позивачки на порушення процедури застосування дисциплінарного стягнення, по тій причині, що повний зміст оспорюваного наказу не було їй оголошено відповідальною особою Служби автомобільних доріг у Миколаївській області у повному обсязі, суд вважає безпідставними, та такими що не базуються на положеннях закону, оскільки законодавець покладає на роботодавця обов'язок повідомити працівника про винесення наказу та надання його для ознайомлення, що і було виконано відповідальною особою відповідача.

Таким чином, у задоволені вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу №254 від 14.11.2016 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани слід відмовити за необґрунтованістю.

.

Згідно наказу №77-к від 17.11.2016 року, ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі ст..40 ч.1 п.3 КЗпроП України, за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, визначених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

За правилами ст.40 ч.3 п.1 КЗпроП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до роз'яснень п. 22 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року - у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпроП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1,

148, 149 КЗпроП України, правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Таким чином, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Таким чином, в контексті положення ст. 147 КЗпроП України, звільнення за ст.40 ч.1 п.3 КЗпроП України є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни.

За такого працівник може бути звільнений з роботи на підставі ст. 40 ч.1 п.3 КЗпроП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (ст. 151 КЗпроП України), він знову вчинив проступок на роботі.

Зі змісту наказу №77-к від 17.11.2016 року вбачається, що він не містить конкретного викладу фактів порушення позивачем обов'язків, визначених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку (з зазначенням дати їх скоєння), які б мали місце після притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

Підставою винесення зазначеного наказу зазначено наказ №254 від 14.11.2016 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани; акти щодо відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 09.11.2016 року, 10.11.2016 року та 11.11.2016 року; акт про відмову виконати розпорядження керівника від 07.06.2016 року.

Зазначеними актами, зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 09.11.2016 року, 10.11.2016 року та 11.11.2016 року та відмова виконати розпорядження керівника, а саме відмови вийти з робочого кабінету з причини проведення там службової наради, на яку позивача не було запрошено, 07.11.2016 року та 14.11.2016 року.

Таким чином, підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі ст..40 ч.1 п.3 КЗпроП України, відповідачем визначено порушення нею трудової дисципліни, які мали місце до притягнення позивачки 14.11.2016 року до дисциплінарної відповідальності, тобто відсутня основна юридична складова можливості застосування вказаного виду дисциплінарного стягнення (звільнення) - систематичність вчинених порушень.

Окрім того, відсутність ОСОБА_1 на робочому місці в зазначені дати та час була обумовлена об'єктивними та поважними причинами, так, 11.11.2016 року позивач перебувала у Податковій інспекції, що підтверджується фактом подання саме у зазначений час Податкового рахунку ППО Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, (головою якої до 27.10.2016 року була позивач) за 3 квартал 2016 року (Том 1 а.с.130-132, 138). 09.11.2016 року з 11-00 години по 14-00 годину та 10.11.2016 року з 16-30 години до 18-00 години ОСОБА_1 перебувала на допиті у Заводському відділі Миколаївської місцевої прокуратури №1, що підтверджується копіями повісток з відповідними відмітками (Том.1 а.с.134,135).

За положеннями ст..43 КЗпроП України, розірвання трудового договору з підстав передбачених ст.40 ч.1 п..3 КЗпроП України може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкової організації.

Згідно ст..43 КЗпроП України, подання власника або уповноваженого ним органу про звільнення, має розглядатися у присутності працівника, на якого воно винесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою.

При цьому з наданих представником відповідача документів вбачається, що засідання профкому було проведено 16.11.2016 року, за поданням Служби автомобільних доріг у Миколаївській області від 15.11.2016 року, за відсутності ОСОБА_1, будь-яких належних та допустимих доказів, щодо виклику позивачки на засідання профкому суду не надано.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З урахуванням вимог КЗпроП України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення вимог законодавства про працю. При цьому представником Служби автомобільних доріг у Миколаївській області, належних доказів заперечень проти вимоги ОСОБА_1 щодо визнання незаконним та скасування Наказу №77-к від 17.11.2016 року, суду не надано.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування Наказу№77-к від 17.11.2016 року та поновлення її на роботі обґрунтовані, оскаржуваний наказ, як такий що винесено в порушення вимог діючого трудового законодавства є незаконним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_8 підлягає поновленню на роботі на посаді начальника фінансово-економічного відділу Служби Автомобільних доріг у Миколаївській області з 17 листопада 2016 року.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про внесення відповідного запису до трудової книжки, то суд вважає його таким, що задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до приписів ст..235 ч.3 КЗпроП України, за рішенням суду відповідні зміни у трудову книжку вносяться лише у зміни формулювання звільнення.

Відповідно до п.2.10 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, у разі незаконного звільнення або переведення працівника, установленого органом, який розглядає

трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення, відповідні записи до трудової книжки вносить власник або уповноважена ним особа..

За приписами ст..235 ч.2 КЗпроП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При розрахунку оплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд керується положеннями «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року, за положеннями абзацу 3 п. 2 якого, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

За такого середньоденна заробітна плата позивачки складає - 357,91 грн. ( 8589,94 грн. середній заробіток за два останні місяці, що передували звільненню/24 робочих днів у вересні та жовтні 2016 року).

З урахуванням викладеного розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 складатиме 120257,76 грн. ( 357,91 грн. середньоденна заробітна плата х 336 робочих днів за період вимушеного прогулу з 17.11.2016 року по 20.03.2018 року). Суму, згідно роз'яснень п.6 Постанови пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1993 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», визначено без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

Також суд вважає, що діями відповідача ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яка виразилася в пригніченому емоційному стані, що вплинуло на загальне самопочуття та стан здоров'я позивачки, крім того у зв'язку зі звільненням ОСОБА_1 додатково доводилося докладати зусилля для організації життя її сім"ї, що призвело до порушення нормального життєвого спілкування та звичайного укладу життя,

Таким чином, у відповідності до вимог ст..237-1 КЗпроП України, суд вважає за достатнє стягнути з відповідача на користь позивачки у рахунок відшкодування моральної шкоди - 5000 грн.

Що стосується вимог ОСОБА_1 стосовно відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2079,99 грн. витрат на придбання ліків у жовтні 2016 року, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вказані витрати були понесені ОСОБА_1 до її звільнення з роботи, крім того, згідно діючих норм КЗпроП України, при розгляді індивідуальних трудових спорів, зокрема про поновлення особи на роботі, за рішенням суду з власника чи уповноваженої особи на користь працівника підлягають стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу та грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Також суд вважає безпідставною вимогу ОСОБА_1 щодо стягнення на її користь матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Так у зв'язку з поновленням позивача на роботі з 17.11.2016 року, вона має право на отримання відпустки за відпрацьований час, оскільки на момент звільнення їй було виплачено грошову компенсацію лише за 22 дні невикористаної відпустки, та як наслідок право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, у порядку визначеному п.п.4.8 Колективним договором Служби автомобільних доріг у Миколаївській області.

Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України, з дотриманням положення ст.4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1907,38 грн. ( з розрахунку 1202,58 грн. з вимоги майнового характеру та 704,80 грн. з вимоги немайнового характер).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5-8. 10, 11, 213, 214, 215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №77-к від 17 листопада 2016 року по Службі автомобільних доріг у Миколаївській області про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпроП України .

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника фінансово-економічного відділу Служби Автомобільних доріг у Миколаївській області з 17 листопада 2016 року.

Стягнути з Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 331164,96 грн. (без утримання податків та інших обов'язкових платежів).

Стягнути з Служби автомобільних доріг у Миколаївській області на користь ОСОБА_1 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Служби автомобільних доріг у Миколаївській області судовий збір в дохід держави у розмірі 4016,45грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу №254 від 14 листопада 2016 року,стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу та відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2079,99 грн. - відмовити.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць - підлягає негайному виконанню.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1, місце реєстрації та проживання якої АДРЕСА_1.

Відповідач Служба автомобільних доріг у Миколаївській області

вул.Галини Петрової, 2-а м.Миколаїв

Повне рішення буде складено 29.03.2018 року.

СУДДЯ: І.О.ПРИТУЛЯК