Справа № 297/1756/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2018 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Гал Л. Л., за участю секретаря Вейг А.С., представника позивачки за договором адвоката ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 міської ради за довіреністю ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Закарпатської області за довіреністю ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Закарпатської області про визнання право власності на земельну ділянку в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2017 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Закарпатської області про визнання право власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Позов мотивований наступним.

Рішенням ОСОБА_2 міської ради народних депутатів Х111-ї сесії ХХ1-го скликання від 26.06.1992 року «Про надання земель громадянам для ведення селянського господарства» серед інших надано ОСОБА_7, батьку позивачки, у приватну власність для створення селянського (фермерського) господарства із земель запасу земельну ділянку площею 24,3 га, в тому числі за рахунок ріллі 23,4 га. Вказане рішення відповідало чинному на той час Земельному кодексу УРСР, яким передбачалось надання земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства у розмірах до 100 гектарів загальної площі, в тому числі до 50 гектарів ріллі.

26 червня 1992 року ОСОБА_2 міською радою ОСОБА_7 на виконання вказаного рішення було видано державний акт № 23 на право довічного успадковуваного володіння землею.

Отже, згідно діючою на той час ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка була передана у довічне успадковане володіння.

Актом про перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки ОСОБА_7 проведено відведення в натурі земельної ділянки площею 24,3 га за рахунок земель колгоспу ім. Чапаєва Берегівського району, в урочищі Чорний Мочар, за межами населених пунктів, в тому числі: ріллі 23,4 га, канав 0,6 га, доріг 0,3 га.

Тобто, за наведених підстав земельна ділянка була передана у приватну власність ОСОБА_7.

Розпорядженням № 12 ОСОБА_2 районної адміністрації «Про реєстрацію фермерських господарств» від 03.05.1994 року створено Фермерське господарство «Майданевич Едуард Петрович», а 02.03.1995 року видано свідоцтво про державну реєстрацію цього субєкта підприємницької діяльності, яке діє по теперішній час, здає статистичні звіти, платить податки.

З незрозумілих причин 15 грудня 1997 року ОСОБА_2 міською радою був виданий інший акт стосовно цієї ж земельної ділянки на право постійного користування землею та Державний акт на право постійного користування землею серії ЗК № 001-167, що звузило права ОСОБА_7на неї.

21 серпня 2008 року ОСОБА_7 помер. Спадкоємцями за законом за ним були його дружина ОСОБА_8 та донька позивачка ОСОБА_6.

Відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25.01.2013 року за позовом ОСОБА_8 у справі № 701/1312/12, яке є чинним та встановлені в ньому обставини не доказуються при розгляду даного спору, державний акт на право постійного користування землею серії ЗК № 001-167 від 15.12.1997 року визнаний недійсним, а відповідача ОСОБА_2 міську раду зобовязано видати новий державний акт на право власності на земельну ділянку згідно із рішенням ОСОБА_2 міської ради народних депутатів від 26.06.1992 року. Також розпорядження голови ОСОБА_2 районної ради від 03.05.1994 року № 12 щодо земельної ділянки визнано недійсним у частині «передано у постійне користування».

Оскільки з 01.01.2013 року згідно Закону «Про державний земельний кадастр» видача державних актів про право на землю припинено, тому привести до виконання судове рішення апеляційного суду, де засвідчено, що спірна земельна ділянка належала померлому ОСОБА_7 на праві приватної власності та повинна спадкуватись його спадкоємцями, ОСОБА_8 не змогла.

14 лютого 2015 року ОСОБА_8 померла. Спадкоємцем за законом за померлою матірю є позивачка ОСОБА_6.

Таким чином, позивачка ОСОБА_6 успадкувала все майно померлих батьків, тому числі і спірну земельну ділянку площею 24,3 га в урочище Чорний мочар в адміністративних межах ОСОБА_2 міської ради. Утвердити своє право власності на неї може лише в судовому порядку, тому просить визнати права власності на неї в порядку спадкування та стягнути судові витрати (а.с. 2-5).

Представник відповідача ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Закарпатської області за довіреністю ОСОБА_5 подала заперечення на позовну заяву, в якому вказано, що відповідно до ст.6 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-Х11 та ст.4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року №2009-Х11, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, дійсно було передбачено безоплатна передача у приватну власність громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства земельних ділянок у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку визначеному ст.4 Земельного кодексу (з врахуванням сільськогосподарських угідь, кількості осіб, які працюють у сільському господарстві, якості угідь, іншого). Тобто, така безоплатна межа середньої частки на території Берегівського району складала 1,68 га, а не 24,3 га. Враховуючи наведене рішенням ОСОБА_2 міської ради народних депутатів Х111-ї сесії ХХ1-го скликання від 26.06.1992 року «Про надання земель громадянам для ведення селянського господарства» яким надано ОСОБА_7, батьку позивачки, у приватну власність для створення селянського (фермерського) господарства із земель запасу земельну ділянку площею 24,3 га, є незаконним, оскільки не відповідало вимогам діючих на той час законів.

Крім того, в заперечені вказано про відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу в розмірі 20 000 гривень, тому ці вимоги також задоволенню не підлягають (а.с. 61-67).

Позивачка ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, подала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без неї (а.с. 54).

Представник позивачки адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради за довіреністю ОСОБА_3 позовні вимоги заперечив, пояснив, що рішенням ОСОБА_2 міської ради народних депутатів Х111-ї сесії ХХ1-го скликання від 26.06.1992 року «Про надання земель громадянам для ведення селянського господарства», яким надано ОСОБА_7, батьку позивачки, у приватну власність для створення селянського (фермерського) господарства із земель запасу земельну ділянку площею 24,3 га, є незаконним, оскільки не відповідало вимогам діючих на той час законів. ОСОБА_2 міська рада не порушувала права та свободи позивачки. Крім того, спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, тому їх не вірно вказано відповідачами у справі. Померлій ОСОБА_7 в свій час не виготовив технічну документацію на спірну земельну ділянку та як керівник фермерського господарства не оформив для нього статус юридичної особи.

Представник відповідача ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Закарпатської області ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не визнала та дала пояснення, які аналогічні із викладеним у письмовому заперечені. Також зазначила, що Головне управління Держгеокадастру у Закарпатської області не є належним відповідачем у справі, оскільки з їх боку порушень прав позивачка немає.

03.10.2017 року судом було отримано письмове клопотання ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Закарпатської області про заміну їх як відповідачів, зазначено, що вони не порушили права та інтереси позивачки. На той час 26.06.1992 року та 15.12.1997 року, коли були видані державні акта померлому ОСОБА_7, згідно земельного законодавства, право власності або право постійного користування землею посвідчувалось державними актами, які видавались і реєструвались сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (а.с. 39-41).

Судом ухвалою, прийнятою на місці та занесеною в журнал судового засіданні, згідно ст.ст. 33, 168 ЦПК України 2004 року було відмовлено у вказаному клопотанні, так як право зазначати відповідача, заміняти його належить позивачу, а суд лише за клопотанням позивача має право заміняти відповідача або залучати співвідповідача.

Отже, судом встановлені наступні фактичні обставини.

Згідно діючого час прийняття рішення ОСОБА_2 міської ради народних депутатів Х111-ї сесії ХХ1-го скликання від 26.06.1992 року «Про надання земель громадянам для ведення селянського господарства», яким серед інших надано ОСОБА_7, батьку позивачки, у приватну власність для створення селянського (фермерського) господарства із земель запасу земельну ділянку площею 24,3 га, та виданого 26 червня 1992 року ОСОБА_2 міською радою на підставі цього державного акту № 23 на право довічного успадковуваного володіння землею законодавства, а саме у відповідності до ст.14 Закону України «Про власність», земельна ділянка була передана у довічне успадковане володіння ОСОБА_7 (а.с. 9, 11).

При цьому, відповідачі аргументовано вказали, що відповідно до ст. 6 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року №561-Х11 та ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року №2009-Х11, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, дійсно було передбачено безоплатна передача у приватну власність громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства земельних ділянок у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку визначеному ст.4 Земельного кодексу (з врахуванням сільськогосподарських угідь, кількості осіб, які працюють у сільському господарстві, якості угідь, іншого). Тобто, така безоплатна межа середньої частки на території Берегівського району складала 1,68 га, а не 24,3 га (а.с 68).

Враховуючи наведене, рішення ОСОБА_2 міської ради народних депутатів Х111-ї сесії ХХ1-го скликання від 26.06.1992 року «Про надання земель громадянам для ведення селянського господарства», яким надано ОСОБА_7, батьку позивачки, у приватну власність для створення селянського (фермерського) господарства із земель запасу земельну ділянку площею 24,3 га, є незаконним, оскільки не відповідало вимогам діючих на той час законів.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно до частин 1 і 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В звязку з тим, що відповідачі не оспорили у даної цивільної справі вищезгадане рішення та державний акт, не скористались таким правом як учасника справи, тому згідно до норм ст.ст. 5 і 6 ЦПК України та ст.21 ЦК України, суд не може визнати їх незаконним та скасувати.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що розпорядженням № 12 ОСОБА_2 районної адміністрації «Про реєстрацію фермерських господарств» від 03.05.1994 року створено Фермерське господарство «Майданевич Едуард Петрович», а 02.03.1995 року видано свідоцтво про державну реєстрацію цього субєкта підприємницької діяльності, яке діє по теперішній час, здає статистичні звіти, платить податки (а.с. 12-13, 27-33).

Відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25.01.2013 року за позовом дружини померлого 21.08.2008 року ОСОБА_7 (а.с. 15) - ОСОБА_8 у справі № 701/1312/12, державний акт № 23 на право довічного успадковуваного володіння землею, виданий на підставі рішення ОСОБА_2 міської ради від 26.06.1992 року (а.с. 11) та державний акт на право постійного користування землею серії ЗК № 001-167 від 15.12.1997 року (а.с. 14) визнані недійсними, а відповідача ОСОБА_2 міську раду зобовязано видати новий державний акт на право власності на земельну ділянку згідно із рішенням ОСОБА_2 міської ради народних депутатів від 26.06.1992 року. Крім тог, розпорядження голови ОСОБА_2 районної ради від 03.05.1994 року № 12 щодо земельної ділянки визнано недійсним у частині «передано у постійне користування» (а.с. 21-23).

Дане судове рішення є чинним та встановлені в ньому обставини у відповідності до ч.5 ст.82 ЦПК України не доказуються при розгляду даного спору.

Звернути до виконання рішення апеляційного суду ОСОБА_8 не змогла, так як згідно до Закону України «Про державний земельний кадастр» видача державних актів про право на землю з 01.01.2013 року припинилось.

Отже, суд оцінив кожний аргумент, наведений учасникам справи приходить до висновку, що спірна земельна ділянка належала ОСОБА_7 на праві приватної власності. Вказана обставина доведена рішенням ОСОБА_2 міської ради народних депутатів Х111-ї сесії ХХ1-го скликання від 26.06.1992 року «Про надання земель громадянам для ведення селянського господарства» серед інших надано ОСОБА_7, батьку позивачки, у приватну власність для створення селянського (фермерського) господарства із земель запасу земельну ділянку площею 24,3 га, актом про перенесення меж в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, що була надана у приватну власність (а.с. 10) та судовим рішенням від 25.01.2013 року, яким зобовязано видати новий державний акт на право власності на спірну земельну ділянку згідно цього рішення.

21 серпня 2008 року ОСОБА_7 помер (а.с. 15). Спадкоємцями за законом за ним були його дружина ОСОБА_8 та донька позивачка ОСОБА_6, які отримали свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 18). 15 лютого 2015 року померла ОСОБА_8 (а.с. 16), спадкоємцем за законом за нею є позивачка по справі ОСОБА_6, яка також отримала свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 17,19).

При цьому, судом дійсно встановлено, що захистити право на спірну земельну ділянку позивачки можливо шляхом визнання права власності на неї за позивачкою ОСОБА_6 згідно норм п.2 ч.2 ст.16 та ст.392 ЦК України.

Щодо вимоги позивачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яку підтримав в судовому засіданні її представник адвокат ОСОБА_1, то суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до вимог ст.137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Встановлено, що до позовної заяви доданий договір про надання послуг представника в цивільної справі, розрахунок за надання правової допомоги від 07.07.2017 року на загальну суму 20 000 гривень та квитанція до прибуткового касового ордеру №6 від 07.07.2017 року про прийняття адвокатом від позивачки вказаної суми (а.с. 34-36).

Представник відповідача ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Закарпатської області як в заперечені так і в судовому засіданні доводила факт відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу в розмірі 20000 гривень, а саме щодо відсутності документальних доказів про вивчення та аналіз документів ФГ «ОСОБА_7П.» та судових процесів по ним.

Вказані мотиви у вказаній частині суд вважає обґрунтованими та з урахуванням вимог ч.4 ст.137 ЦПК України приходить до висновку про часткове задоволення вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500 гривень.

Керуючись ст.14 Закону України «Про власність» № 697-XII від 07.02.1991 року , ст.ст. 16, 21, 392 ЦК України, ст. ст. 5, 6, 12, 13, 81, 82, 137, 141, 263, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 24,3 га, тому числі за рахунок ріллі 23,4 га в урочище Чорний Мочар, в адміністративних межах ОСОБА_2 міської ради Закарпатської області, в порядку спадкування за ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Стягнути з ОСОБА_2 міської ради, м. Берегове, вул. Богдана Хмельницького, 7, , та ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Закарпатської області, м. Ужгород, пл. Народна, 4, , в користь ОСОБА_6, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, судові витрати по 5077 (пять тисяч сімдесят сім) гривень 25 копійок.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_9.