АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2018 року суд апеляційної інстанції у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКравець В.А., Кулікової С.В.
при секретаріПотапьонок К.В.
За участю представника позивача ОСОБА_5,

Представника третьої особи Лісницької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_7 до Київської міської ради, треті особи Комунальний концерн «Центр комунального сервісу», Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання права власності на Ѕ частину кімнати за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання права власності на Ѕ частину кімнати за набувальною давністю. /а.с. 6/

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено./а.с. 56-58/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_7 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема те, чи перейшла у власність держави Україна 1/2 частина кімнати у квартирі АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_8 у серпні 1996 року, на момент розгляду справи. Державними органами такого підтвердження щодо взяття на облік безхазяйного майна, не надано, а отже воно не переходило у власність держави. Вказувала на те, що майном вона володіла відкрито, і безперервно понад 10 років, що додатково підтверджено показами свідка - сусіда ОСОБА_9 Будь-яких рішень щодо визнання спадщини відумерлою протягом 1996-2017 років державними органами не приймалось, та відбулось фактичне ігнорування обов'язку вступити в управління майном та нести витрати на його утримання, водночас вона несла всі витрати по утриманню квартири, робила поточний ремонт.

№ справи 761/44681/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/681 /2018
Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, ч. 6 ст. 147 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", п. 3 Розділу XII Перехідних положень ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та третьої особи, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 грудня 1995р. № 9247, Орган приватизації державного житлового фонду Старокиївського району посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - 30/100, дійсно належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності позивачці та її колишньому чоловікові - ОСОБА_8 в рівних долях, загальна площа квартири становить 24,82 кв.м. / а.с.8/

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер колишній чоловік ОСОБА_7 /позивача/ - ОСОБА_8 /а.с.7/, з яким вона з 1979 р. по 1988 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі /а.с.22/.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2016р. по цивільній справі № 761/34547/16-ц, провадження № 2/761/8017/2016, яке набрало законної сили встановлено, що ОСОБА_7 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, з 27 липня 1967 р. до 10 грудня 1996 р. та разом з нею за даною адресою проживав та був зареєстрований постійно ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, з 17 січня 1980р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4

Також, з пояснень свідка ОСОБА_9 судом першої інстанції, встановлено, що він є сусідом позивачки за сходовими, клітинами будинку, і свідчить, що позивачка постійно проживає у АДРЕСА_2, з дня смерті ОСОБА_8 і по теперішній час.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 1 ст. 344 ЦК України про те, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом та п. 9, 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Судом першої інстанції встановлено, що оскільки ОСОБА_8 помер під час дії ЦК УРСР /1963р./, то спадкові правовідносини, на час смерті останнього регулювались зазначеним нормативним актом. Зважаючи на те, що після смерті ОСОБА_8 немає спадкоємців ні за законом ні за заповітом, за змістом ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР (1963р.) спадкове майно за правом спадкоємства в такому разі переходить до держави, тому, в силу положень зазначеної норми закону, спірна частина кімнати в квартирі АДРЕСА_1 повинна була перейти у власність держави України, а не на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, а тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що стороною позивача не доведено, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, а покази допитаного в судовому засіданні свідка, судом оцінюються критично. Крім того, суд першої інстанції вважав, що стороною відповідача не порушуються права позивачки, в силу положень п. 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, ст. 1277 ЦК України, а тому не вбачав правових підстав для задоволення позову.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.12.1995 р. / а.с.8/ ОСОБА_7 /позивачу/ та ОСОБА_8 в рівних долях належало 33/100 квартири загальною площею 24, 82 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1979 р. по 1988 р.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 помер.

Після його смерті відкрилась спадщина - Ѕ частина кімнати - 33/100 у квартирі за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру станом на 09.09.2016 р. дані про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_8 відсутні. /а.с.10/

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Вказуючи, що спірна частина кімнати в квартирі АДРЕСА_1 повинна була перейти у власність держави України, суд першої інстанції не встановив, чи відбувся такий перехід, та чи здійснили відповідні органи необхідні дії для прийняття спірного майна у власність держави.

Натомість, ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8 з 1996 року продовжила проживати у спірній квартирі, несла обов'язки по її утриманню, про що свідчить також довідка КК «Центр комунального сервісу» від 31.08.2016 р. №10/05-206 про відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги. / а.с.18/

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9, 10 Постанови за № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_7 зазначала про те, що понад 10 років відкрито користується спірним майном, при цьому, строк набувальної давності відліковується до моменту звернення до суду, з 16.12.2006 р., а не з моменту смерті ОСОБА_8, який в даному випадку не має правового значення. Крім того, ані за нормами ЦК УРСР (1963р.) ані за нормами ЦК України 2004 р. не передбачено автоматичного переходу спадщини до держави за відсутності спадкоємців та заповіту померлого.

Жодних дій протягом більш ніж 20-років щодо майна померлого не вчинялось, окрім його зняття з реєстраційного обліку, при цьому тягар утримання майна несла ОСОБА_7

Слід додатково зазначити, що в суді першої інстанції представник Київської міської ради, надаючи пояснення по суті справи, покладався у вирішення позову на розсуд суду /а.с. 47-48/, до суду апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечили. Також судом першої інстанції було залучено ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, які свого представника не направили, про судове засідання повідомлялись / а.с. 77/, справа відкладалась для встановлення їх позиції у справі, як органа, що відповідає майно, що перейшло за правом спадкування до держави, однак жодного разу в судові засідання свого представника ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві не направили, в подальшому взагалі, за відмітками поштової служби за адресою місцезнаходження вибули, станом справи не цікавились, у зв'язку з чим розгляд справи проводився за їх відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року -скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності за набувальною давністю на Ѕ частину кімнати загальною площею 24, 82 кв.м. 30/100 у квартирі АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_8.

Судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з Київської міської ради на користь ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, 2 988, 45 грн. сплаченого судового збору.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з Київської міської ради на користь ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, 3 287, 31 грн. сплаченого судового збору.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: