Справа № 529/1015/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Гвоздика А. Є.

при секретарі Скрипник Р. А.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Диканька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності на майно , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, розташований по вул. Тельмана, 10 в смт. Диканька Полтавської області, а також просила визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що вона 12.08.1995 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 В подальшому, 28.12.2002 року вони, за спільні кошти, придбали вказаний вище житловий будинок, в якому вона проживає разом з їхніми спільними дітьми і після розірвання шлюбу між нею та відповідачем ОСОБА_2

На даний час між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу вказаного житлового будинку, що в свою чергу порушує її права як співвласника цього нерухомого майна. Вказані обставини і були підставою для її звернення до суду.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала з обстав викладених в позові, та просила їх задоволити в повному обсязі.

Відповідач в порядку ст. 178 ЦПК України подав до суду відзив на позов у якому вказав, що він загалом не погоджується зі змістом позову, вважаючи при цьому вимоги позивача ОСОБА_1 незаконними та безпідставними. Остання, на думку відповідача ОСОБА_2 на підтвердження своїх слів, про те що вони не дійшли згоди між собою, щодо поділу спільного будинку, жодних доказів не надає. Звернень до нього від позивача, щодо поділу такого майна не надходило. Окрім цього, відповідач ОСОБА_2 вважає, що позивач пропустила строк на звернення до суду із позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Окрім цього, відповідач у своєму відзиві вказав, що він не проти здійснити поділ вище вказаного будинку в натурі. Однак, просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог повністю, а також судові витрати по справі віднести на рахунок позивача.

Відповідач у відкритому судовому засіданні позовні вимоги позивача на початку судового засідання не визнавав, надав аналогічні пояснення, які ним були раніше викладені у відзиві на позов, але потім, під час розгляду справи в суді по суті , позовні вимоги позивача визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Дослідивши документи справи, заслухавши пояснення сторін та оцінивши наявні в справі докази у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Судом встановлено, 12.08.1995 року сторони зареєстрували шлюб у Диканському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, що підтверджується належно завіреною копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, сформованого 17.08.2018 року.

28 грудня 2002 року під час перебування та проживання у шлюбі, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу було придбано - житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами № 10 по вул. Тельмана в смт. Диканька Полтавської області. Право власності на даний будинок було оформлено та зареєстровано за на ОСОБА_2 - відповідача по справі (а. с. № 9-10).

Ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому, норми ст. 163 СК України зазначають, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 24.01.2007 року сторони розірвали шлюб між собою, про що, в подальшому було видано Свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-КЕ № 024344, виданого 22.02.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Диканського районного управління юстиції Полтавської області.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

З ч. 1 ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11"Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

Суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо пропуску строку позовної давності на звернення до суду.

Відповідно до ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

В той же час, абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", роз'яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

При цьому, як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1, постійно після розірвання шлюбу, разом з їхніми спільними дітьми, зареєстрована та проживає і у даний час у спірному домоволодінні, сплачувала комунальні послуги, здійснювала ремонт вказаного житлового приміщення. Отже, позивач після розірвання шлюбу повноцінно, як співвласник спірного майна, користувалася ним та в повній мірі реалізовувала своє право власності на нього.

Саме по собі порушення права спільної сумісної власності, виявлено лише у 2018 році, внаслідок чого і виник спір між сторонами, а тому строк позовної давності позивачем ОСОБА_2 на звернення до суду не пропущено.

Окрім цього, самим відповідачем ОСОБА_2, до матеріалів справи не долучені належні та допустимі докази пропуску строку позовної давності, що у свою чергу є підставою для визнання необґрунтованою твердження відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності.

Таким чином, з огляду на досліджені докази по справі, як кожного окремо так і їх в сукупності, враховуючи вище викладене, приймаючи до уваги те, що дане спірне будинковолодіння було придбано за спільні кошти подружжя у період перебування та проживання їх у зареєстрованому шлюбі, позивач і по даний час проживає у ньому та користується ним як співвласник такого. Окрім того, сам відповідач не заперечував того факту, що вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя і придбано ними за вказаних вище обставин на спільні кошти, тому будинковолодіння, розташоване по пров. Бузковий (Тельмана), 10 в смт. Диканька Полтавської області є спільним сумісним майном подружжя, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову з визнанням за позивачем права власності на 1/2 частину цього будинку, який являється спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71, 105,110,112СК України, ст. ст. 372 ЦК України, п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 10, 12, 17, 81, 89, 200 ч. 3, 206 ч. 4, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, до ОСОБА_2, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності, задоволити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок розташований по пров. Бузковий (Тельмана), 10 в смт. Диканька Полтавської області.

Визнати за ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованих по пров. Бузковий (Тельмана), 10 в смт. Диканька Полтавської області.

Залишити за ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованих по пров. Бузковий (Тельмана), 10 в смт. Диканька Полтавської області.

Рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його проголошення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Головуючий: