Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 344/14111/16-ц

провадження № 61-21431св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Васильковського В. М., Горейко М. Д., Проскурніцького П. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що з 1985 року він є наймачем квартири АДРЕСА_1 Крім нього, у вказаній квартирі зареєстрований та проживає його син - ОСОБА_8, зареєстровані, однак фактично не проживають, відповідачка - ОСОБА_6 та її син - ОСОБА_9

Зазначав, що у 2003 році його син ОСОБА_8 розлучився з ОСОБА_6, а

з 2009 року відповідачка не проживає за місцем реєстрації у вказаній квартирі, її речей немає, витрат щодо утримання житла вона не несе. На теперішній час у відповідачки склалася нова сім'я, разом із сином вона проживає в іншому місці.

Оскільки ОСОБА_6 понад шість місяців не проживає у зазначеній квартирі без поважних причин, посилаючись на статті 71, 72 ЖК Української РСР,

ОСОБА_4 просив суд визнати її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 25 квітня 2017 року у складі судді Пастернак І. А. позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_6 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_6 не є членом сім'ї наймача ОСОБА_4, їй належить домоволодіння по АДРЕСА_2 де фактично проживає разом із сином. Реєстрація ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_4, створює перешкоди у здійсненні ним права вільного користування і розпорядження своєю квартирою. Оскільки відповідачка не проживає у вказаній квартирі понад встановлені законом строки, не несе витрат щодо її утримання, тому її визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги

ОСОБА_4 не можуть бути задоволені на підставі статей 71, 72 ЖК Української РСР. Поза увагою суду першої інстанції залишилась вимога статті 71 ЖК Української РСР про те, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Причини відсутності не мають значення, якщо така відсутність продовжувалась до шести місяців. ОСОБА_6 змушена була неодноразово звертатися до правоохоронних органів, так як їй із сином погрожували, а замки у квартирі були поміняними.Про поважність причин відсутності ОСОБА_6 у спірній квартирі свідчать офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї, винесене 15 липня 2015 року дільничним інспектором міліції Івано-Франківського міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_8 та висновок за матеріалами перевірки від 17 липня

2015 року, згідно яких колишній чоловік відповідачки, з яким вона спільно проживала, вчинив конфлікт за місцем проживання ОСОБА_6, в ході якого ображав заявницю та її сина.

У касаційнійскарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. Зазначав, що апеляційний суд неправильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають до застосування.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судами установлено, що згідно копії ордеру від 21 травня 1985 року № 66, виданого квартирно-експлуатаційною частиною Івано-Франківського Прик військового округу, ОСОБА_4 та членам його сім'ї (дружині ОСОБА_11, синам: ОСОБА_8 і ОСОБА_13) надано квартиру АДРЕСА_1

Згідно довідки Крихівецької сільської ради Івано-Франківської області

від 28 вересня 2016 року ОСОБА_4 є головою домоволодіння квартири АДРЕСА_1, до складу сім'ї зареєстрованих за цією адресою входять: син ОСОБА_8, невістка ОСОБА_6 та онук ОСОБА_12

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 03 березня 2005 року, що набрало законної сили, визнано за

ОСОБА_6 та її неповнолітнім сином ОСОБА_12, 11 липня

ІНФОРМАЦІЯ_1, право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 24 вересня 2002 року, видане ОСОБА_8, ОСОБА_4

Згідно довідки госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 17 жовтня 2005 року свідоцтво про право власності на квартиру

АДРЕСА_1 відмінено розпорядженням міського голови від 29 червня 2005 року № 333-р.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Саме на позивача закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року

№ 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснює застосування статті 71 ЖК Української РСР, зокрема у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що належних доказів на підтвердження факту непроживання ОСОБА_6 у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців матеріали справи не містять. В силу вимог статті 71 ЖК Української РСР заявлений позов та висновок суду першої інстанції про непроживання відповідачки понад шість місяців без поважних причин за місцем реєстрації в жилому приміщенні є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_6 неодноразово зверталась до правоохоронних органів, так як їй із сином погрожували, а також у квартирі були замінені замки, тому судом апеляційної інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судовогорішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В. Білоконь

Є. В.Синельников