Справа № 263/1514/18
Провадження № 2/263/1026/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

27 червня 2018 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Музики О.М.,

за участі секретаря: Рудь Ю.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про захист прав споживачів, визнання договору недійним та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

1.виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 08 листопада 2017 року № 02062, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» (далі - ТОВ «Сігма Автолізинг») та ОСОБА_1, застосувати наслідки недійсності договору фінансового лізингу від 08 листопада 2017 року № 02062 та стягнути з ТОВ «Сігма Автолізинг» на користь ОСОБА_1 сплачений ним авансовий платіж у розмірі 24 000 грн.

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 08 листопада 2017 року між ним ТОВ «Сігма Автолізинг» укладений договір № 02062 фінансового лізингу, відповідно до умов якого ТОВ «Сігма Автолізинг» (лізингодавець) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль марки «ВАЗ Lada Vesta 21129» - у власність та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_1 (лізингоодержувачу) на строк та на умовах цього договору та згідно із положеннями чинного законодавства. На виконання умов договору ОСОБА_1 08 листопада 2017 року на користь ТОВ «Сігма Автолізинг» сплачений авансовий платіж у розмірі 24 000 грн., що було зазначено у призначенні платежу та підтверджується ордером про здійснення касової операції. 27 листопада 2017 року ОСОБА_1 на адресу ТОВ «Сігма Автолізинг» направлено претензію про розірвання договору лізингу, оскільки його умови є несправедливими для лізингоодержувача та його невідповідність нормам чинного законодавства, зокрема Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). ТОВ «Сігма Автолізинг» в адресу позивача направило відповідь на претензію від 21 грудня 2017 року за № 116, відповідно до якої відповідач зазначає, що сплачена ОСОБА_1 комісія поверненню не підлягає, а авансові платежі будуть повернуті у розмірі 568 грн. Одночасно відповідач зазначив, що на підставі заяви ОСОБА_1 договір фінансового лізингу від 08 листопада 2017 року № 02062 вважається розірваним з 27 листопада 2017 року. Позивач вважає такі дії ТОВ «Сігма Автолізинг» щодо повернення авансового внеску неправомірними, а укладений між ними договір фінансового лізингу - нікчемним. Посилаючись на указані обставини та положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 6, 16, 34 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 203, 215, 216, 227, 806, 808 ЦК України, а також правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17, позивач просив позовні вимоги задовольнити (а. с. 1 - 7).

Відповідач ТОВ «Сігма Автолізинг» своїм правом не скористалося, письмовий відзив на позов та відповідно заперечення не направило, причини таких дій не повідомило.

2.заяви та клопотання.

Заява ОСОБА_1 від 04 квітня 2018 року про розгляд цивільної справи за його відсутності, за участю його представника - адвоката ОСОБА_2, підтримання позовних вимог та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи (а. с. 41).

Заява представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 про розгляд справи за її відсутності, підтримання позовних вимог у повному обсязі та відсутність заперечень проти проведення заочного розгляду справи (а. с. 53).

3.процесуальні дії суду:

Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2018 року про відкриття провадження у справі, проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначення у справі підготовчого судового засідання, роз'яснення учасникам процесу про право подачі відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень, строк їх подачі (а. с. 34).

Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 травня 2018 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, визначення дати та часу судових засідань (а. с. 47).

Ухвала Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 червня 2018 року про розгляд справи у заочному порядку.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

4.фактичні обставини справи, установлені судом.

08 листопада 2017 року між ТОВ «Сігма Автолізинг» (лізингодавець) та ОСОБА_1 (лізингоодержувачем) укладений договір фінансового лізингу № 02062 (далі - договір), предметом якого є транспортний засіб, зазначений у даному договорі та у спеціальному додатку (додаток № 1 до Договору). Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам (а. с. 9 - 16).

Указаний договір підписаний ОСОБА_1 та лізингодавцем ТОВ «Сігма Автолізинг», без подальшого його нотаріального посвідчення.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що вартість предмету лізингу на момент укладення договору зазначається у даному договорі та в додатку № 1.

Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства (п. 1.3 договору). Незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі та лише за заявою лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути змінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмета лізингу. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді даного договору (п. 1.4 договору). Лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем виключно за зобов'язанням щодо продажу якісного предмета лізингу (п. 1.5 договору). Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору (п. 1.7 договору).

Згідно з договором № 02062 від 08 листопада 2017 року ОСОБА_1 на підставі п. 9.6 ст. 6 договору просив надати йому транспортний засіб марки та моделі: «ВАЗ Lada vesta» «ВАЗ 21129», бензин, срібного кольору (а. с. 8).

Відповідно до квитанції від 08 листопада 2017 року за указаним договором ОСОБА_1 сплачено 24 000 грн. (а. с. 17).

20 листопада 2017 року ОСОБА_1 направлено в адресу ТОВ «Сігма Автолізинг» вимогу про розірвання договору фінансового лізингу від 08 листопада 2017 року № 02062 (а. с. 20 - 22).

Листом від 21 грудня 2017 року № 116 ТОВ «Сігма Автолізинг» повідомило, що договір фінансового лізингу від 08 листопада 2017 року № 02062 вважається розірваним з 27 листопада 2017 року та ОСОБА_1 має право на повернення авансового платежу у розмірі 568 грн. (а. с. 23).

5. предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів.

5.1. у суду відсутні мотиви для відхилення представлених доказів, такі у встановленому порядку посвідчені позивачем та відповідач не порушував перед судом клопотань щодо їх недопустимості, неналежності, недостовірності та недостатності.

5.2. представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно вони достатні для прийняття у справі законного та справедливого рішення.

6. оцінка аргументів сторін.

Проводячи оцінку аргументів сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, суд приходить до висновку, що у своїй сукупності вони вказують на факт підписання між сторонами договору фінансового лізингу з визначеним у ньому предметом, де позивачем як лізингоодержувачем сплачений авансовий платіж у сумі 24 000 грн.

7. щодо порушеного права та ким воно порушено, то суд виходить з того, що наявне порушення прав позивача та воно підлягає захисту у судовому порядку.

8. норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування.

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до змісту ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» необхідно дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Як роз'яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

З огляду на вищезазначене, слід дійти висновку, що виключно оспорюваний правочин, тобто той недійсність якого прямо не встановлена законом, можливо визнати недійсним з підстав, передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також ст. 227 ЦК України.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Зазначені висновки висловлені у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 388/371/16-ц, які за змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин повинні враховуватися судом щодо застосування відповідних норм права.

Згідно з ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як убачається зі змісту договору фінансового лізингу від 08 листопада 2017 року № 02062, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Сігма Автолізинг» договір нотаріально не посвідчений.

Оскільки договір фінансового лізингу є змішаним договором, містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, враховуючи те, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, необхідно дійти висновку, що спірний договір фінансового лізингу від 08 листопада 2017 року № 02062 є нікчемним згідно з положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України, а відтак не може бути визнаний недійсним, зокрема, й з підстав, передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 227 ЦК України, що є самостійними підставами для визнання недійсними оспорюваних правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «Сігма Автолізинг» на виконання нікчемного договору фінансового лізингу від 08 листопада 2017 року № 02062 24 000 грн. Відповідач ТОВ «Сігма Автолізинг» вказало, що ОСОБА_1 має право на повернення лише 568 грн., які ним не отримані, при цьому зазначаючи, що розірвало цей нікчемний правочин в односторонньому порядку, згідно з його умовами.

Отже, з відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 сплачені ним кошти на виконання нікчемного правочину у розмірі 24 000 грн. у порядку реституції.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ТОВ «Сігма Автолізинг» про визнання правочину недійсним, стягнення коштів.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували доводи позивача, впливали на законність і обґрунтованість його вимог суду не представлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

9. розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

За позовними вимогами про визнання недійсним договору фінансового лізингу як вимог немайнового характеру до сплати підлягав судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., а за вимогами про стягнення сплаченої позивачем суми платежів у розмірі 1 % від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що також становитиме 704 грн. 80 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Отже при подачі позову ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору та у зв'язку із відмовою судом у задоволенні вимог про визнання недійсним договору, такі витрати підлягають віднесенню за рахунок державного бюджету.

За позовними вимоги про стягнення суми платежів у розмірі 24 000 грн. позовні вимоги задоволені судом, тому у відповідності до положень ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України такі підлягають стягненню з відповідача ТОВ «Сігма Автолізинг» в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 216, 220, 227, 509, 628, 799, 806 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 84, 89, 141, 223, 263-265, 280 - 282 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про захист прав споживач, визнання договору недійним та стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» на користь ОСОБА_1 24 000 (двадцять чотири тисячі) гривень сплачених за договором фінансового лізингу від 08 листопада 2017 року № 02062.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» в дохід держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_2, ІПН НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1;

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг», юридична адреса: Харківське шосе, 182, м. Київ, 02121, Код , засоби зв'язку: +38, e-mail: .

Суддя О.М. Музика