АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 682/2454/16-ц
Провадження № 22-ц/792/317/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу 682/2454/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Славутського міськрайонного суду від 08 грудня 2017 року (суддя Зеленська В.І.) у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання відомостей недостовірними і такими, що порочать гідність, честь та ділову репутацію.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_6 зазначав, що 29 вересня 2016 року о 21:30 год. в телепередачі «Хто стоїть за псевдолікарем ОСОБА_6?» на телеканалі «ZIK» у проекті «Лікарські таємниці», лікар - анестезіолог Славутської ЦРЛ Хмельницької області ОСОБА_4 шляхом висловлювання в принизливій формі неправдивих відомостей стосовно позивача, який є доктором медичних наук, професором, лікарем-нейрохірургом вищої категорії, принизив його честь, гідність та ділову репутацію. ОСОБА_4 вказав про те, що начебто професором ОСОБА_6 непрофесійно було зроблено операції пацієнту ОСОБА_7, а відтак відповідач вважає ОСОБА_6 вбивцею. Позивач вказує, що повідомлені відповідачем стосовно нього відомості не відповідають дійсності та є недостовірною інформацією, оскільки відсутній вирок суду, який набрав би законної сили про визнання його винуватим в умисному чи необережному вбивстві, а відтак він вважається невинною людиною і, крім того, відсутні і будь-які висновки експертиз щодо неправильності лікування пацієнта ОСОБА_7 професором ОСОБА_6 Також позивач зазначав, ІНФОРМАЦІЯ_1, професійний рівень та компетенція підтверджені і відповідають єдиним кваліфікаційним вимогам, що підтверджується наказом МОЗ №14-0 "Про затвердження рішення центральної атестаційної комісії МОЗ України від 22.01.2008 року про легалізацію вищої кваліфікаційної категорії по спеціальності "Нейрохірургія", листом Першого заступника міністра МОН України ОСОБА_8 від 13.05. 2016 року, яким підтверджено легітимність документів про освіту ОСОБА_6. Позивач вказує, що за результатами нострифікації диплома, виданого Російським державним медичним університетом Федерального агенства з охорони здоров'я та соціального розвитку на його ім'я, МОН України 03.03.2010 року видано довідку про те, що його рівень освіти еквівалентний рівню повної вищої освіти України за спеціальністю "Лікувальна справа" та кваліфікації спеціаліста, а на підставі рішення разової спеціалізованої вченої ради Вищої атестаційної комісії України та постанови президії ВАК від 14.04.2010 року прийнято рішення про переатестацію ОСОБА_6 відповідно до паспорту спеціальності 14.01.05 "Нейрохірургія" і видано йому диплом доктора медичних наук. Позивач вказує, що 17.06.2010 року атестаційною колегією МОН України прийнято рішення про нострифікацію його атестата і видано атестат професора.

ОСОБА_6, посилаючись на те, що він є відомою людиною та вважає, що недостовірні відомості, які поширені ОСОБА_4, перешкоджають йому виконувати свої професійні обов'язки і негативно впливають на його соціальну оцінку в очах пацієнтів та громадськості. Тому позивач просив суд визнати поведінку ОСОБА_4 протиправною, а відомості щодо непрофесійності його дій недостовірними і такими, що порочать гідність, честь та ділову репутацію; заборонити ОСОБА_4 надавати недостовірні відомості, які порочать честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_6 в газетах, книгах, кінофільмах, теле, - радіопередачах, що готуються до випуску та зобовязати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Уточнивши під час розгляду справи 31.10.2016 року позовні вимоги, ОСОБА_6 просив суд зобовязати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., заборонити ОСОБА_4 надавати недостовірні відомості, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача в газетах, книгах, кінофільмах, теле, - радіопередачах, що готуються до випуску та визнати повідомлені ОСОБА_4 29 вересня 2016 року в телепередачі «Хто стоїть за псевдолікарем ОСОБА_6?» на телеканалі «ZIK» у проекті «Лікарські таємниці» відомості щодо непрофесійності дій професора ОСОБА_6 недостовірними та такими, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію.

Рішенням Славутського міськрайонного суду від 08 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку та вказує, що це рішення постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права. На думку апелянта, висловлювання відповідача про позивача «як вбивцю» є фактичним твердженням, однак суд першої інстанції неповно зясував обставини справи, не врахував висновок експерта №5 комісійної експертизи щодо причин смерті ОСОБА_7 та відсутність вироку суду, який би набрав законної сили про визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні вбивства, тому апелянт вважає, що суд помилково прийшов до висновку, що повідомлені ОСОБА_4 відомості про позивача є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню. Апелянт вказує, що за відсутності доказів непрофесійності його дій під час виконання операції та відсутності вироку, який би встановив його вину, він користується презумпцією невинуватості, у звязку з чим вважає поведінку ОСОБА_4 протиправною. Також апелянт зазначив, що поширені ОСОБА_9 відомості щодо непрофесійності дій професора ОСОБА_6 при проведенні операції хворому ОСОБА_7 суперечать медичним документам останнього, документам про освіту позивача, займану ним посаду нейрохірурга, вчене звання професора, а тому не відповідають дійсності та порочать його честь, гідність та ділову репутацію. Також, ОСОБА_6 посилається на ту обставину, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було взято до уваги норми національного та міжнародного права, практику Європейського суду з прав людини щодо презумпції невинуватості та застосовано до спірних правовідносин положення ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», яка втратила чинність та не підлягала до застосування. Посилаючись на те, що при розгляді цієї справи існував конфлікт інтересів, який судом не вирішено, апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнали і просять її відхилити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

Апелянт та його представники до суду не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і клопотання ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_10 щодо відкладення розгляду справи, призначеної на 12.03.2018 року на 15 год. 30 хв. протокольною ухвалою суду залишено без задоволення.

Відповідно до пунктів 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 29 вересня 2016 року в телепередачі "Хто стоїть за псевдолікарем ОСОБА_6?" в проекті "Лікарські таємниці", яка демонструвалась на телеканалі "ZIK" в інтервю лікар - анестезіолог Славутської центральної районної лікарні Хмельницької області ОСОБА_4 висловив свою думку про непрофесійність дій професора ОСОБА_6 під час проведення останнім оперативного втручання при лікуванні хворого ОСОБА_7 в 2008 році. Так, висловлена ОСОБА_4 фраза: «Це вбивця, скажем так. Якби я взявся зараз будувати мости, як я не розбираюсь в будівництві, то що б я побудував би? Або б Ви взялися лікувати когось, то що б Ви налікували?» є оціночними судженнями. І саме цю інформацію позивач просив визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності і порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_6

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що зазначена вище інформація, є оціночними судженнями, адже відповідач, як лікар анестезіолог першої категорії, будучи присутнім під час проведення ОСОБА_6, як лікарем, професором, оперативного втручання при лікуванні хворого ОСОБА_7 висловив свої оціночні судження щодо такого лікування. При цьому, судом першої інстанції правильно встановлено, що ці висловлювання є субєктивною думкою відповідача і виражають його особисте ставлення до цієї події, враховуючи смерть ОСОБА_7 13.08.2008 року та застосування методів лікування, які не вивчалися і невідомі ОСОБА_4, як лікарю. А тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ці оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості та, що особи, які є споживачами спірної інформації, яка висловлена ОСОБА_4 у зазначеному вище інтервю, можуть вирізнити, що висловлене ним є саме оціночним судженням, а не фактом, що мав місце і зробити правильний та адекватний висновок.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушення чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Так, згідно з вимогами частини першої статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131) (Страсбург, 08 липня 1986 року) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Аналогічне положення міститься й у статті 277 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Крім того, аналіз національного законодавства та стаття 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції невірно встановлені обставини, що мають значення для справи, з огляду на те, що твердження ОСОБА_4 про позивача, як вбивцю, є фактичним твердженням, яке можливо перевірити, а відомості щодо непрофесійності дій професора ОСОБА_6 суперечать наявним медичним документам хворого ОСОБА_7, документам про освіту, займану посаду нейрохірурга, вчене звання професора ОСОБА_6, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Колегія суддів вважає, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що інформація, яка висловлена ОСОБА_4 під час інтервю журналістам телеканалу "ZIK" про непрофесійність дій професора ОСОБА_6 під час проведення ним оперативного втручання при лікуванні хворого ОСОБА_7 в 2008 році є оціночними судженнями відповідача, адже ця інформація входить у предмет суспільного інтересу, і ОСОБА_4, при наданні інтервю, позиціонував себе як лікар - анестезіолог, який був присутній при проведенні лікування професором ОСОБА_6 хворого ОСОБА_7 та висловив свій особистий погляд на проведення лікування позивачем і власну оцінку дій останнього.

Щодо висловлювання ОСОБА_4 у зазначеному вище інтервю «Це вбивця, скажем так. Якби я взявся зараз будувати мости, як я не розбираюсь в будівництві, то що б я побудував би? Або б Ви взялися лікувати когось, то що б Ви налікували?», то на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що це висловлювання є також оціночним судженням, адже стилістика такої інформації, зміст висловів та мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти щодо особи позивача. А тому, з врахуванням обставин справи, особи позивача та відповідача, обставин, за яких така інформація була розповсюджена, колегія вважає, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не зважав на висновок експерта №5 комісійної експертизи Закарпатського обласного бюро СМЕ щодо причин смерті ОСОБА_7, на відсутність вироку, що набрав би законної сили про визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні вбивства, а тому прийшов до невірного висновку про судження ОСОБА_4 у інтервю як оціночні, а не фактичні, є такими, що не заслуговують на увагу. Так, судом першої інстанції було надано оцінку вищевказаному висновку експерта №5 комісійної експертизи та факту відсутності обвинувального вироку, що набрав законної сили щодо ОСОБА_6 і суд прийшов до вірного висновку, що інформація, поширена ОСОБА_4 є оціночними судженнями, як результат психічної діяльності та яка виражає ставлення особисто відповідача, як лікаря-анестезіолога до певної події.

І, на думку колегії суддів, ці доводи апеляції зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції було застосовано нечинну норму матеріального права, а саме ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» в редакції від 06.01.2011 року, колегія суддів вважає обгрунтованими, однак це не вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Так, Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про інформацію" від 13.01.2011 року, який набрав чинності 09.05.2011 року до Закону України "Про інформацію" (2657-12) були внесені зміни та закон викладено в новій редакції. Зокрема, зміст ст. 47-1 «Звільнення від відповідальності» в редакції Закону від 06.01.2011 року, що застосована судом є аналогічним змісту ст. 30 Закону України «Про інформацію» в редакції від 01.01.2017 року, що була чинною на час постановлення рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано практику Європейського суду з прав людини при розгляді справ «ОСОБА_1 де Рібмон проти Франції», «Кузьмін проти Росії», «Хужін та інші проти Росії», у яких закріплено визначення поняття невинуватості, колегія суддів відхиляє, оскільки обставини у цих справах не є подібними.

Вирішуючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 58-60, 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 березня 2018 року.

Судді: /підпис/ ОСОБА_1

/підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

Згідно оригіналу: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

__________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11 Справа №22ц/792/317/18

Доповідач Корніюк А.П. /підпис*/Категорія: 41