17.04.2018 227/2509/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

17 квітня 2018 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Мацишин Л.С.,

з участю:

секретаря судового засідання: Верній М.Г.,

позивача: ОСОБА_1,

представника служби у справах дітей: Білоцерковець С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Добропілля в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Служба у справах дітей Добропільської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2017 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилається на те, що він є власником будинку АДРЕСА_1. Разом із ним в цьому будинку зареєстровані ще його син ОСОБА_3 та його онучка ОСОБА_4, які у ньому не проживають. ОСОБА_4 (онука), ІНФОРМАЦІЯ_1, після розірвання шлюбу її батьків переїхала з своєю матір'ю ОСОБА_5 проживати в інше місце, а син ОСОБА_3 переїхав на постійне місце проживання до своєї нової сім'ї. Оскільки реєстрація відповідачів впливає на розмір оплати комунальних послуг, він вимушений звернутись в суд з даним позовом.

Позивач в судовому засідані позовні вимоги підтримав, з мотивів викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Крім того пояснив, що відповідач ОСОБА_3 у даній квартирі не проживає з 2013 року з моменту укладення ним шлюбу. Зараз він проживає зі своєю новою дружиною ОСОБА_6 та їхньою півторарічною дочкою ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2. А онука ОСОБА_4 в спірному житловому будинку ніколи не проживала. Добровільно знятись з реєстрації син відмовляється. Комінальних послуг він не сплачує. Причиною звернення в суд з позовом є те, що у зв'язку з їхньою реєстрацією він втрачає своє право на безоплатне виділення вугілля.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Із заявою про розгляд справи у відсутність відповідача, до суду не звертався.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи була повідомлениа належним чином. Із заявою про розгляд справи у її відсутність, до суду не зверталась.

Представник третьої особи Служба у справах дітей Добропільської міської ради позовні вимоги про визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом заперечила, оскільки це порушить майнові права дитини та у зв'язку з попередженням безпритульності та бродяжництва дітей. Щодо позовної вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, то в задоволенні позову не заперечує.

Відповідач та інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, заперечень щодо змісту і вимог позовної заяви до суду не направив.

Пунктом 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження у вказаній справі відкрито до набрання чинності редакції ЦПК України (13 вересня 2017 року), а тому розгляд справи, у відповідності до п. 9 Перехідних положень ЦПК України, продовжується за правилами, що діють після набрання чинності нової редакції ЦПК України.

Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, а також думку позивач, який не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі наявні докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинком АДРЕСА_1 на підставі ухвали Добропільського міськрайонного суду про затвердження мирової угоди від 21 грудня 2012 року, що підтверджується витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 січня 2013 року (а.с.9)

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований в АДРЕСА_1 з 2005 року і по теперішній час, що підтверджується домовою книгою для реєстрації громадян в АДРЕСА_1, штампом в паспорті в розділі «Місце проживання» та довідкою виконавчого комітету Білозерської міської ради. (а.с.11-13, 19, 34)

Як вбачається з довідки виконавчого комітету Білозерської міської ради, виданої ОСОБА_1, зареєстрованому в АДРЕСА_1 склад сім'ї : син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, онука - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.15)

Згідно акту, який складений старшим по АДРЕСА_1, в присутності сусідів та депутата Білозерської міської ради, відповідач ОСОБА_3 прописаний за адресою АДРЕСА_1, з 2014 року по даній адресі не проживає. При обстеженні квартири його особистих речей не виявлено. (а.с.16)

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української PCP до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Як встановлено судом відповідач ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_1, а ОСОБА_4 є онукою позивача ОСОБА_1

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Тобто, право користування житлом власника у членів (колишніх членів) його сім'ї виникає лише за умови, що іншого житла, придатного для проживання, у них немає. Тому в разі появи в останніх такого житла вони втрачають право на користування житлом, яке їм було надано як членам сім'ї власника цього житла.

Як пояснив позивач в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_3 всилився в житловий будинок відповідача та був у ньому зареєстрований з його дозволу, проте проживає з 2013 року окремо зі своєю новою дружиною ОСОБА_6 та їхньою півторарічною дочкою ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_3.

Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 понад один рік без поважних причин не мешкає за адресою АДРЕСА_1, оскільки вибув на інше постійне місце проживання, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України.

Що стосується позовної вимоги про визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, такою, що втратила право користування жилим приміщення, то суд вважає таку вимогу безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Так судом встановлено, ОСОБА_4, 27 лютого 2009 року, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 04 березня 2009 року по теперішній час, разом з батьком, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Білозерської міської ради від 13 квітня 2018 року.

Батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 є ОСОБА_3 (відповідач) та ОСОБА_5 (третя особа), які перебували в шлюбі, який розірваний рішенням Добропільського міськрайонного суду від 04 серпня 2011 року.

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 (відповідач) та ОСОБА_5 (третя особа) їхня дочка ОСОБА_4 проживає з матір'ю ОСОБА_5 за іншою адресою. На момент розірвання шлюбу дитині було два роки .

ОСОБА_5 (мати малолітньої ОСОБА_4) з 04 вересня 2015 року зареєстрована в АДРЕСА_4, але фактично там не проживає. (а.с.70)

Як вбачається з позовної заяви, позивач вказує місце проживання малолітньої онуки ОСОБА_4 АДРЕСА_5

Проте, згідно відповіді виконавчого комітету Білозерської міської ради ОСОБА_5 з 02 жовтня 2015 року була знята з реєстрації місця проживання у зв'язку з вибуттям до с.Новосергіївка Олександрівського району Донецької області. (а.с.68)

Згідно висновку виконавчого комітету Добропільської міської ради від 03 квітня 2018 року №05/0382-10/02 про доцільність/недоцільність визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, орган опіки та піклування виконкому Добропільської міської ради вважає за недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила права користування жилим приміщенням для попередження поширення дитячої безпритульності та бродяжництва.

Вимогами ст. 18 Закону України « Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Статтю 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 21.01.1996 року, ратифікованої Законом № 69Y від 03.08.2006 року передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судових орган визначає, чи має достатньої інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від субєктів батьківської відповідальності .

У відповідності до ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст. 7); жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (сх. 16); дитина має право на освіту на підставі рівних можливостей (ст.28); освіта має бути спрямована на розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі (ст.29).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків.

Аналогічна вимога закріплена і у ч. 4 ст. 29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому він проживає.

На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна (частина друга статті 156, частина перша статті 161 ЖК України).

Таким чином, при вирішенні даного спору, суд бере до уваги поважність причин відсутності малолітніх дітей за місцем своєї реєстрації з огляду на їхній вік, та той факт, що їхнє місце проживання визначають батьки і вони змушені проживати з матір'ю за іншою адресою та не користуються спірною квартирою не за власним бажанням.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4, якій на момент розгляду справи виповнилось 9 років та є рідною онукою позивача ОСОБА_1, в силу свого малолітства не може самостійно визначати місце свого проживання, яке визначили її батьки і вона змушена проживати з матір'ю за іншою адресою , не користується спірною квартирою не за власним бажанням, тобто тимчасова відсутність в спірному житловому приміщенні її є вимушеною, а тому відсутні правові підстави для визнання малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_6

Тобто не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні доводи позивача про те, що неповнолітня дитина не проживає у спірній квартирі без поважний причин понад один рік.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство діє на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач не надав, а судом не здобуто належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про можливості подальшої реєстрації ОСОБА_4 за місцем проживання матері.

Таким чином, суд приходить до висновку, що право користування жилим приміщенням ОСОБА_4 в спірному будинку ґрунтується на законі (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

Керуючись ст.391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 19, 81, 141, 263-265, 268, 273, 279, 280, 352-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_9) до ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2, проживає за адресою: АДРЕСА_7) , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5 (проживає за адресою: АДРЕСА_8), Служба у справах дітей Добропільської міської ради (ЄРДПОУ 33353070, місце знаходження: Донецька область м. Добропілля, вул. Першотравнева, буд. 83), про визнання особи такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням, задовольнити частково.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_10, визнати таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

В задовленні інших позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області шляхом подання апеляційної скарги через Добропільський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 18 квітня 2018 року.

Суддя Л.С. Мацишин

17.04.2018