Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 475/1246/14-ц

провадження № 61-2655св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - приватний нотаріус Доманівського районного нотаріального округу Миколаївської області Лацановська Світлана Михайлівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області у складі судді Якименко Л. М. від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Прокопчук Л. М. Довжук Т. С., Коломієць В. В., від 30 червня 2015 року

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Доманівського районного нотаріального округу Миколаївської області Лацановська С. М., про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3є онукою ОСОБА_6

У січні 2013 року ОСОБА_6 перенесла інсульт, тому позивачка доглядала за нею, але згодом ОСОБА_6 перестала з нею спілкуватися, оскільки стала спілкуватися з відповідачем, а ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона померла. Після смерті ОСОБА_6 позивач дізналась, що 04 березня 2014 року ОСОБА_6 подарувала належний їй на праві власності будинок та земельну ділянку відповідачу. ОСОБА_3 вважала, що укладений договір дарування був оплатним та має ознаки договору довічного утримання, тому дарувальник не бажала дарувати спірний будинок обдаровуваному, так як отримувала від неї матеріальну допомогу.

Уточнивши позовні вимоги,ОСОБА_3просила суд визнати договір дарування недійсним з тих підстав, що його укладено під впливом помилки, що він є удаваним, оскільки ОСОБА_6 продовжувала проживати в будинку, не передала документи про право власності обдаровуваному, а ОСОБА_4 після укладання договору здійснювала догляд за нею, годувала її, лікувала, забезпечувала всім необхідним.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що ОСОБА_6 уклала договір дарування, тому ОСОБА_4 набула у власність житловий будинок та земельну ділянку на законних підставах.

У квітні 2016 рокуОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження оскаржуваних судових рішень, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, й ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 уклала не договір дарування, а договір довічного утримання, проте судами неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин.

У серпні 2016 року ОСОБА_4подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 04 березня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_6 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_4 прийняла у власність (у дар) житловий будинок

№ АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0973 га цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування зазначеного вище житлового будинку. Договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом. Після укладання договору ОСОБА_4 зареєструвала право власності на житловий будинок та земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до вимог статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що має істотне значення.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (89, 229 ЦПК України), встановивши, що позивачем належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6, укладаючи договір дарування, неправильного сприймала фактичні обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, не надала, дійшли правильного висновку про те, що підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання недійсним договору дарування немає.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 14 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня

2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. М.Коротун

В. І.Крат

В. П.Курило