Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 212/1874/16-ц

провадження № 61-1288св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 жовтня 2016 року у складі судді Чайкіна І. Б. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року у складі суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Митрофанової Л. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») із позовом про стягнення невиплаченої допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він у період з 09 вересня 1991 року по 25 грудня 2001 року та з 24 січня 2002 року по дату звільнення 29 травня 2007 року працював на посаді дробильника 6-го розряду ПрАТ «ЦГЗК». У січні 2016 року він дізнався, що відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу на 2007-2008 роки (далі - Галузева угода) при звільненні з підприємства у травні 2007 року йому не виплачено вихідну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат (при роботі на підприємстві 20 і більше років). Невиплатою вихідної допомоги при звільненні йому також завдано моральної шкоди.

Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4 466 грн 38 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 63 424 грн 96 коп. за період з 30 травня 2007 року по 20 червня 2009 року та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 4 466 грн 38 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 тис. грн та моральну шкоду в сумі 2 тис. грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови Колективного договору між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ ««Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на 2007-2008 роки (далі - Колективний договір) погіршують становище позивача порівняно з умовами Галузевої угоди на 2007-2008 роки, яка діяла на час звільнення позивача, та дійшов висновку про застосування умов Галузевої угоди, виконання яких є обов'язком відповідача. Враховуючи те, що з часу звільнення ОСОБА_1 відповідач не провів з ним повного розрахунку, вихідна допомога не була виплачена, наявні підстави для стягнення з ПрАТ «ЦГЗК» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням меж позовних вимог та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 тис. грн. Доводи відповідача про застосування строків давності до заявлених позивачем вимог є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що Галузевою угодою передбачено виплачувати працівнику при звільненні у зв'язку із виходом на пенсію одноразову допомогу залежно від стажу роботи на підприємстві, а Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює залежність такої виплати від віку виходу працівника на пенсію. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов'язком для відповідача. ОСОБА_1 працював на підприємстві понад 20 років, недосягнення ним на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків (60 років) не має правового значення, оскільки Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування визначених нею норм до окремих працівників, а положення Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді. З врахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що єдиною підставою для отримання ОСОБА_1 при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати є наявність в нього стажу роботи від 20 років і більше. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Таким чином, одноразова виплата при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником при звільненні є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на день звільнення позивача із займаної посади (29 травня 2007 року) відповідач не провів виплату всіх належних позивачу сум, а саме - не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію. Враховуючи викладене, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Непроведенням повного розрахунку при звільненні порушено права позивача, передбачені статтями 47, 116 КЗпП України, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги щодо ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження обставин завдання йому моральної шкоди є безпідставними.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «ЦГЗК» просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження рішень судів обґрунтовано тим, що суди не врахували, що пунктом 7.5. Колективного договору, чинного на момент звільнення позивача, передбачена гарантія щодо виплати одноразової допомоги при звільненні при виході на пенсію, якщо працівник звільняється за власним бажанням протягом одного місяця у разі досягнення ним пенсійного віку (55 років - жінки, 60 років - чоловіки), зокрема за наявності стажу від 20 і більше років. ОСОБА_1 на момент звільнення не досяг встановленого для чоловіків пенсійного віку (60 років), тому при звільненні йому правомірно не була проведена вказана виплата. Крім того, судами належно не досліджено положення Галузевої угоди, якою визначено, що виплата одноразової допомоги при звільненні мала здійснюватися власником за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених Колективним договором. Суди також не врахували того, що предметом позовних вимог є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не є оплатою праці, а тому неправильно застосували норми статті 233 КЗпП України щодо перебігу строку позовної давності у разі порушення законодавства про оплату праці, оскільки працівник вправі звернутися до суду на підставі зазначеної статті у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на ту обставину, що позивач звільнився з підприємства 29 травня 2007 року, строк, передбачений статтею 233 КЗпП України, сплинув 29 серпня 2007 року. Позивачем у порушення вимог статті 23 ЦК України не було підтверджено будь-якими доказами наявність моральної шкоди та її розміру, а суди попередніх інстанцій не встановили, в чому саме полягає така шкода та підстави для її відшкодування в розмірі 2 тис. грн.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що Галузевою угодою передбачено виплачувати працівнику при звільненні у зв'язку із виходом на пенсію одноразову допомогу залежно від стажу роботи на підприємстві, а Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює залежність такої виплати від віку виходу працівника на пенсію. Таким чином, суди обґрунтовано застосували до спірних правовідносин умови саме Галузевої угоди, виконання якої є обов'язком для відповідача.Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Таким чином, одноразова виплата при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України. Крім того, обставини поширення дії Галузевої угоди на працівників ПрАТ «ЦГЗК» встановлено судовими рішеннями у справах за участю відповідача та звільнених у зв'язку з виходом на пенсію працівників.

09 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 у період з 09 вересня 1991 року по 25 грудня 2001 року та з 24 січня 2002 року по 29 травня 2007 року працював на посаді дробильника 6-го розряду ПрАТ «ЦГЗК».

Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і система оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

За змістом пункту 6.1. Галузевої угоди сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше при стажі від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати.

Пунктом 7.5. Колективного договору передбачено виплату протягом І півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на підприємстві: від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати працівника. З ІІ півріччя 2007 року передбачено здійснювати таку виплату за умови, якщо працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки - 55 років, чоловіки - 60 років).

ОСОБА_1 звільнено у зв'язку з виходом на пенсію 29 травня 2007 року, тобто у І півріччі 2007 року, а тому виплата йому одноразової допомоги не залежить від досягнення 60-річного віку як за пунктом 6.1. Галузевої угоди, так і за змістом пункту 7.5. Колективного договору, а тому доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 на момент звільнення не досяг встановленого для чоловіків пенсійного віку, тому при звільненні йому правомірно не була проведена вказана виплата, є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем у порушення вимог статті 23 ЦК України не було підтверджено будь-якими доказами наявність моральної шкоди та її розміру, а суди попередніх інстанцій не встановили, в чому саме полягає така шкода та підстави для її відшкодування в розмірі 2 тис. грн, є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав, до яких віднесено, зокрема відшкодування моральної шкоди. Частина перша статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди врегульовано статтею 237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема якщо таке порушення полягає в невиплаті належних йому грошових сум, відшкодування моральної шкоди здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України в обраний працівником спосіб.

ОСОБА_1 правомірно було обрано спосіб відшкодування такої шкоди у вигляді одноразової грошової виплати, розмір якої визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги про застосування позовної давності у справі.

Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України встановлено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, одноразова допомога при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, оскільки є виплатою, на отримання якої ОСОБА_1 має право згідно з умовами Колективного договору та Галузевої угоди, тому висновки судів про те, що вимоги позивача про стягнення одноразової допомоги не обмежуються будь-яким строком звернення до суду, узгоджуються із правильним застосуваннямчастини другої статті 233 КЗпП України.

Заподіяння моральної шкоди позивач пов'язує із невиплатою йому одноразової допомоги при звільненні, у зв'язку з чим до вимог про відшкодування моральної шкоди позовна давність не поширюється згідно частини другої статті 233 КЗпП України.

За змістом статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями статей 116, 117, 237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

При звільненні ОСОБА_1 роботодавець не розрахувався з ним у повному обсязі, оскільки не виплатив належну йому вихідну допомогу, а тому перебіг позовної давності за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на момент звернення позивача до суду не почався.

Згідно частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик