Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 344/10161/13-ц

провадження № 61-2284 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,

представники третьої особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10,

третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу ДанилівТамара Дмитрівна,

представник третьої особи - ОСОБА_12,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської областіу складі судді

Польської М. В. від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Соколовського В. М., Пнівчук О. В., Беркій О. Ю., від 29 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум»),

ОСОБА_8, треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т. Д., про встановлення факту проживання та визнання іпотечного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2008 року між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір № 0036/08/6.10-CL, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 50 000 дол. США, зі строком повернення до 24 квітня 2018 року. На забезпечення належного виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_8 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Позивач посилався на те, що він не надавав згоди на передачу вказаної квартири в іпотеку. Крім того, на час укладення вказаних договорів у квартирі, що є предметом іпотеки, проживала дитина - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дозвіл від органу опіки та піклування на передачу квартири в іпотеку теж відсутній.

Посилаючись на те, що у договорі іпотеки відсутні всі істотні умови, передбачені статтею 18 Закону України «Про іпотеку», з урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_3 просив суд: встановити факт проживання ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1, станом на 25 квітня 2008 року; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 25 квітня 2008 року між акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - АКБ «Форум»), правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» і ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1, станом на 25 квітня 2008 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Постановою Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року заяву

ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в частині позову ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним скасовано та в цій частині справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У іншій частині рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 березня 2016 року, позов ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним задоволено.

Визнано іпотечний договір від 25 квітня 2008 року, укладений між АКБ «Форум» та ОСОБА_15 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т. Д. за № 2565, недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що є підстави для визнання іпотечного договору недійсним, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було укладено вказаний договір, предметом якого є квартира, право користування якою мав малолітній ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_1, без попередньої згоди органу опіки та піклування.

11 травня 2016 рокуПАТ «Банк Форум» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Крім того, ПАТ «Банк Форум» зазначало, що хоча укладення договору і відбулося без дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права дитини, за захистом прав якої позивач звернувся до суду, на користування квартирою, що передана в іпотеку.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судами установлено, що 25 квітня 2008 року між АКБ «Форум» та

ОСОБА_8 укладено кредитний договір № 0036/08/6.10-CL, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 50 000 доларів США, зі сплатою 13,0 % річних за користування кредитними коштами та кінцевим терміном повернення 24 квітня 2018 року.

На укладення кредитного договору ОСОБА_8 отримала згоду свого чоловіка ОСОБА_3, про що складено відповідну заяву.

Того ж дня між банком та ОСОБА_3 укладено ще один кредитний договір № 0035/08/6.10-CL, за умовами якого він отримав кредит у розмірі

50 000,00 доларів CШA, зі сплатою 13,0 % річних за користування кредитними коштами та кінцевим терміном повернення 24 квітня 2018 року.

На укладення якого, ОСОБА_3 також отримав згоду своєї дружини.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами 25 квітня 2008 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_3 і ОСОБА_8 укладено іпотечний договір.

Згідно з пунктом 1.2 іпотечного договору, предметом іпотеки стало нерухоме майно, а саме - трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 82,8 кв. м, житловою площею 56,7 кв. м., яка належить на праві власності ОСОБА_8, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 29 червня 2000 року приватним нотаріусом нотаріального округу м. Івано-Франківська Воробчук Т.О., за реєстром № 36ІД, інвентаризація ОБТІ 07 липня 2000 року, реєстровий № 4958.

Також, судами встановлено, що ОСОБА_3 надавав згоду своїй дружині ОСОБА_8 на передачу квартири АДРЕСА_1, яка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, в іпотеку банку «Форум», що підтверджено копією нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3

У пункті 2.1.8 іпотечного договору зазначено, що на момент укладення цього договору дітей, що зареєстровані в житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки, та мають право користуватись предметом іпотеки - немає.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області

від 20 січня 2015 року, встановлено факт проживання ОСОБА_14,

ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1, станом на 25 квітня 2008 року, яке набрало законної сили та є чинним.

Встановлено, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, проживають і зареєстровані ОСОБА_8, ОСОБА_3 (чоловік), та ОСОБА_18, 1989 року народження (син), що підтверджено довідкою житлово-експлуатаційної організації від 20 березня 2008 року.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсним в інтересах малолітньої дитини - його сина ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_14 проживав на час укладення оспорюваного договору в квартирі АДРЕСА_1, іпотечний договір був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинен бути визнаний недійсним.

Судом установлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 82,8 кв. м на праві власності належить відповідачу ОСОБА_8 із 2000 року на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 2000 року. 25 квітня 2008 року ОСОБА_8 уклала із АКБ «Форум» кредитний договір, в забезпечення виконання якого передала у іпотеку належну їй на праві власності квартиру. При укладенні іпотечного договору ОСОБА_8 приховала той факт, що право користування житлом у квартирі має малолітня дитина, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давала.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

У справі, яка переглядається, малолітній ОСОБА_14 не мав і не має права власності на спірну квартиру. Він набув права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_14 на користування житлом - квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення ОСОБА_8 умов кредитного договору та в зв'язку з цим звернення банком стягнення на передану в іпотеку спірну квартиру - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними іпотечних договорів, примарного права малолітнього ОСОБА_14 на збереження саме цієї квартири як місця його проживання.

Так, відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Верховний Суд України в складі судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-1892цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, справи № 1630цс15 - постанову від 11 листопада 2015 року, справи № 6-1061цс15 - постанову від 25 листопада 2015 року, в яких піддав аналізу правильне застосування приписів статті 39 Закону України «Про іпотеку» в поєднанні зі статтею 40 цього Закону та статтею 109 ЖК УРСР, і сформував наступний правовий висновок.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З урахуванням зазначених висновків, колегія суддів виходить із того, що в іпотеку ОСОБА_8 передала квартиру, яка була придбана нею у 2000 році, а не за рахунок отриманих у 2008 році кредитних коштів. Тому малолітній ОСОБА_14, як мешканець указаної квартири, який має право користування житлом, не може бути виселений із неї без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на квартиру як на предмет іпотеки банк зверне стягнення.

Отже, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Крім того, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Суд установив, що відповідач ОСОБА_8, мати малолітнього ОСОБА_14, укладаючи оспорюваний іпотечний договір, повідомила нотаріусу неправдиві відомості про те, що в квартирі ніхто інший не проживає, в тому числі не проживають і неповнолітні діти.

З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду враховує також, що дії відповідача ОСОБА_8 під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про визнання іпотечного договору недійсним, тому ухвалені в справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Форум» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум», ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють вимог на стороні позивача: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Данилів Т. Д., про визнання іпотечного договору недійсним, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнанні нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та у подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило