АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1111/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Слюсар Т.А.,

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2010 року

в справі за позовом відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2010 року відкрите акціонерне товариство Комерційний банк «Надра» (надалі - ВАТ КБ «Надра») звернулося в суд із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що згідно умов кредитного договору № 16П/42/2007-840 від 05 березня 2007 року, ОСОБА_4 було надано кредит у розмірі 155 700 дол. США, строком до 07 березня 2033 року, на умовах сплати за користування кредитом 12,49 % річних.

В якості забезпечення виконання зобов 'язань по кредиту, між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 05 березня 2007 року, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж об 'ємі, що й позичальник.

Посилаючись на те, що позивач умови договору виконав в повному обсязі, а відповідач не виконував умови договору, просив стягнути з відповідачів кредитну заборгованість, у сумі 172 462,48 дол. США, що в еквіваленті складає 1 374 353 грн. 51 коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2010 рокупозов задоволено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду в частині стягнення заборгованості з поручителя та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_3, у зв'язку із припиненням поруки.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, вислухавши представника ОСОБА_3, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Відповідно до умов кредитного договору № 16/П/42/2007-840 від 05 березня 2007 року, відповідачу ОСОБА_4 було надано кредит у розмірі 155700 дол. США строком до 07 березня 2033 року на умовах сплати за користування кредитом 12,49 % річних (а.с.8-10).

В якості забезпечення виконання зобов'язань по кредиту, між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 05 березня 2007 року, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж об'ємі, що й позичальник (а.с.16-17).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом від 05 березня 2007 року станом на 24 грудня 2009 року утворилася заборгованість, в сумі 172 462,48 дол. США, що в еквіваленті становить1 374 353 грн. 51 коп. (а.с.6-7).

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що умови кредитного договору не суперечать діючому на час його укладання законодавству, відповідачами в порушення умов договору не сплачуються грошові кошти в рахунок погашення кредиту, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Матеріалами справи доведено, що кредитодавець надав грошові кошти ОСОБА_4, проте остання в порушення умов кредитного договору, належним чином не виконувала зобов'язання, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно договорів поруки позичальник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники (а.с.16-17).

За таких обставин, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав до задоволення позову.

Між тим, розмір стягненої районним судом з боржника та поручителя заборгованості підлягає зміні, враховуючи наступне.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно із умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний щомісячно повертати кредит у мінімальному розмірі 1669 дол. США (п. 3.3.2 кредитного договору) відповідно до умов кредитного договору, шляхом сплати ануїтентних платежів, щомісяця сплачувати відсотки за користування кредитом, в розмірі 12,49% (п. 1.3.1 кредитного договору), а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним (п.5.1 кредитного договору) (а.с.8-10).

Пунктом 3.5 кредитного договору встановлено, що якщо на протязі дії цього договору позичальник несвоєчасно та/чи неповністю вніс черговий мінімально необхідний платіж та/чи інші платежі передбачені цим договором, то банк приймає виконання позичальником своїх зобов'язань по цьому договору в наступному порядку:

- плата за управління кредитом; прострочені відсотки за користування кредитом; відсотки за користування кредитними коштами; пені та штрафи; витрати, пов'язані з моніторингом та супроводом кредиту; прострочена сума кредиту; сума кредиту.

Окрім цього, п. 3.6 кредитного договору встановлено, що з метою виконання умови, передбаченої п. 3.5 цього договору, банк при наявності несвоєчасного та/чи не в повному об'ємі виконання позичальником своїх обов'язків щодо сплати мінімально необхідного платежу та/чи інших платежів, передбачених цим договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені позичальником на розподільчий рахунок згідно черговості, передбаченої п. 3.5 цього договору або іншої черговості, встановленої на розсуд банку.

Встановлено, що на виконання умов договору в частині сплати тіла кредиту відповідачкою останній платіж, в сумі 55,79 дол. США було внесено 09 грудня 2008 року, а відсотків, у сумі 400 дол. США - 12 листопада 2009 року (а.с.131).

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року № 6-272цс16, та не була врахована районним судом при винесенні оскаржуваного рішення.

Встановлено, що з позовом у суд кредитор звернувся 29 березня 2010 року.

Отже, слід обчислювати нарахування боргових сум, які підлягають стягненню з поручителя до збігу шестимісячного строку з моменту пред'явлення позову та в частині вимог про погашення кредитних коштів.

В частині щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів за період, який виник до 29 вересня 2009 року заборгованість не підлягає стягненню з поручителя, остільки в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України в цій частині порука є припиненою.

Між тим, остільки остання сума проплати позичальником в рахунок процентів по кредиту була здійснена 12 листопада 2009 року, а отже, шестимісячний строк не порушено, то зобов'язання в цій частині щодо поручителя не припинено й підлягає стягненню в повному обсязі.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та платити проценти.

Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням долученого до справи розрахунку, який узгоджується зі змістом договору та обставинами справи за кредитними зобов'язаннями, мінімальний щомісячний платіж складає 1669 дол. США; при переведенні заборгованості з валюти кредитування - долара США на національну валюту позивач застосовував курс валют - 7, 969 грн. (а.с.131-132).

Зі змісту розрахунку убачається, що фактично сплачені відсотки за період з 01 січня 2009 року по 29 вересня 2009 року складають 401,76 дол. США, що еквівалентно 3201 грн. 63 коп., та підлягають сплаті лише ОСОБА_4, решта суми, в розмірі 15656, 72 дол. США, що еквівалентно 124 768 грн. 40 коп. - підлягає солідарному стягненню з позичальника та поручителя.

Окрім цього, стягуючи пеню в іноземній валюті, районний суд неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Дія ж Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.

Така правова позиція міститься й у постанові Верховного Суду України в справі № 3-29гс15, що залишилося поза увагою суду.

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору, у разі прострочення позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.3.5 цього договору позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% (один) відсоток від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Долучений до справи розрахунок пені відповідає обставинам справи та змісту договору, а відтак банком правомірно проведено вказане нарахування у період з дати прострочення платежу (а.с.132).

Проте, остільки платежі здійснювалися в іноземній валюті, сума пені, яка підлягає стягненню має вираховуватися у національній валюті відповідно до курсу долара на кожен день прострочки.

Окрім цього, районним судом необґрунтовано стягнуто з поручителя пеню в період, коли порука була припинена - 12 січня 2009 року по 29 вересня 2009 року.

Згідно повідомлення Національного банку України курс гривні до 1 долара США становив : на 12.01.2009 року, 13.01.2009 року, 22.01.2009 року, 09.02.2009 року, 10.02.2009 року, 10.03.2009 року, 10.04.2009 року, 13.04.2009 року, 05.05.2009 року становив 7, 7000 грн.;11.05.2009 року - 7,6739 грн.; 10.06.2009 року, 14.06.2009 року, 15.06.2009 року, 16.06.2009 року - 7,6114 грн.; 10.07.2009 року - 7,6224 грн.; 21.07.2009 року - 7,6622 грн.; 10.08.2009 року - 7, 7038 грн.; 11.08.2009 року - 7, 7100 грн.; 12.08.2009 року - 7, 7284 грн.; 10.09.2009 року - 7, 9950 грн.; 10.10.2009 року, 13.10.2009 року - 8, 0100 грн.; 10.11.2009 року - 7, 9903 грн.; 11.11.2009 року - 7, 7990 грн.10.12.2009 року - 7,9865 грн.; 23.12.2009 року - 7, 9690 грн.

Враховуючи викладене, наявний в справі розрахунок, курс долара США станом на кожен встановлений день прострочки, з позичальника підлягає стягненню пеня за період до 29 вересня 2009 року, в сумі 9096 грн. 58 коп.

Отже, пеня за прострочення сплати платежу з 29 вересня 2009 року по встановлену розрахунком дату (23 листопада 2009 року) підлягає стягненню с позичальника та поручителя в солідарному порядку та складає 5 514 грн. 31 коп.

Відповідно до п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Остільки солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, рішення районного суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, а судові витрати розподілу між відповідачами порівну.

Отже, ухвалюючи рішення, районний суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги й у судове рішення внести зміни й у частині вирішення судом вимог щодо ОСОБА_4

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів враховує також обставини справи та передбачені положеннями ЦПК України повноваження суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2010 року слід змінити, а резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитом, в розмірі 401,76 дол. США, що еквівалентно 3201 грн. 63 коп., та пеню, в сумі 9096 грн. 58 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитом, в розмірі 154 533, 85 дол. США, що еквівалентно 1 231 480 грн. 25 коп.; по сплаті відсотків, в розмірі 15656, 72 дол. США, що еквівалентно 124 768 грн. 40 коп., а також пеню, в сумі 5 514 грн. 31 коп.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ВАТ КБ «Надра» судовий збір по 850 грн., з кожного, та з кожного по 60 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2010 року змінити.

Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_4 на користь відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитом, в розмірі 401,76 дол. США, що еквівалентно 3201 грн. 63 коп., та пеню, в сумі 9096 грн. 58 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитом, в розмірі 154 533, 85 дол. США, що еквівалентно 1 231 480 грн. 25 коп.; по сплаті відсотків, в розмірі 15656, 72 дол. США, що еквівалентно 124 768 грн. 40 коп., а також пеню, в сумі 5 514 грн. 31 коп.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» судовий збір по 850 грн. з кожного, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи по 60 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 лютого 2018 року.

Головуючий:

Судді: