КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/1435/2018 Головуючий у 1-й інстанції: Мицик Ю.С.
753/4646/18-ц Доповідач-ЧобітокА.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів :

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення процентів, трьох процентів річних та інфляційних втрат за договором позики,-

у с т а н о в и в :

У березні 2018 року позивач пред'явив указаний позов до відповідача та зазначав, що 10.03.2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу кошти в українській та іноземних валютах, а саме: 5125 грн., 3478 доларів США (еквівалент у гривні складав 3478 дол. США х 21,735 грн.= 75594,33 грн.) та 200 Євро (еквівалент у гривні складав 200 євро х 23,604 грн.= 4720,8 грн.), а всього 85 440, 13 грн..

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2016 року, яке набрало законної сили, з відповідача на його користь було стягнуто 95 678 (дев'яносто п'ять тисяч шістсот сімдесят вісім) грн. 89 коп. боргу за вказаним договором та 956 (дев'ятсот п'ятдесят шість) грн. 78 коп. судових витрат.

З метою примусового виконання вказаного рішення, позивачем було отримано виконавчий лист, на підставі якого, постановою державного виконавця від 11.10.2017 року було відкрито виконавче провадження № 54894292.

02.02.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з фактичним виконанням відповідачем рішення суду.

Станом на 02.01.2018 року, рішення суду виконане не було, а тому просив стягнути з відповідача проценти, три відсотки річних та інфляційні відрахування за договором позики.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2018 року позов задоволено частково.

Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача суму процентів за договором позики у розмірі 35 816 грн.47 коп., три відсотки річних у розмірі 6 271 грн.06 коп., інфляційні втрати в розмірі 18 891 грн.48 коп..

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким стягнути з нього на користь позивача 189,10 грн. інфляційних втрат та три проценти річних в розмірі 6 271, 06 грн..

Зазначає, що судом невірно застосована ст.1048 ЦК України, суд неправомірно вважав, що нарахування індексу інфляції відбувається не на борг по договору позики, а за невиконання рішення суду. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції установлено, що між сторонами 10.03.2015 року був укладений договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу кошти в українській та іноземних валютах, а саме: 5 125 грн., 3 478 доларів США (еквівалент у гривні складав 3478 дол. США х 21,735 грн.= 75594,33 грн.) та 200 Євро (еквівалент у гривні складав 200 євро х 23,604 грн.= 4720,8 грн.), а всього 85 440,13 грн. (а.с. 6).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2016 року, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача було стягнуто 95 678 (дев'яносто п'ять тисяч шістсот сімдесят вісім) грн. 89 коп. боргу за вказаним договором та 956 (дев'ятсот п'ятдесят шість) грн. 78 коп. судових витрат (а.с. 7).

З метою примусового виконання вказаного рішення, позивачем було отримано виконавчий лист, на підставі якого, постановою державного виконавця від 11.10.2017 року було відкрито виконавче провадження № 54894292 (а.с. 8, 10).

02.02.2018 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з фактичним виконанням відповідачем рішення суду (а.с. 12).

Відповідач визнав, що рішення суду ним було виконане в наступні періоди: 03.01.2018 року на суму 16 676,24 грн.; 19.01.2018 на суму 45 000 грн. та 31.01.2018 на суму 45 091, 00 грн..

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

А згідно зі ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У правовій позиції Верховного суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-1412цс16, зазначено, що згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Посилаючись на наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд стягнув з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 6 271,06 грн. за період з 24.07.2015 по 02.01.2018 р., врахувавши, що судове рішення було ним виконано лише 31.01.20018 року і цю частину позовних вимог відповідач визнав. Суд також визнав наявність у позивача право на отримання інфляційних втрат за на суму позики в гривнях у розмірі 5 125 грн. коп. 00 за період з серпня 2015 по червень 2016 року, що становить 353 грн.16 коп., а також позивач має право на отримання інфляційних втрат за період користування відповідачем коштами з дня набрання законної сили рішенням Дарницького районного суду м. Києва (04.07.2016), який визначив грошове зобов'язання у національній валюті - гривні до часу повного виконання рішення суду, оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України,і таким чином з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню інфляційні втрати за період з липня 2016 по грудень 2017 у розмірі 18 538 грн. 32 коп..

Посилаючись на ст. 1048 ЦК України, суд уважав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача розмір нарахованих процентів за період з 24.07.2015 р. до 15.12.2017 р. із урахуванням розмірів облікової ставки Національного банку України за вказаний період, за користування коштами у розмірі 85 440 грн. 13 коп., що складає 35 816 грн. 47 коп..

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає рішення суду є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального законів з урахуванням встановлених обставин в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Разом з тим заслуговує на увагу аргумент апеляційної скарги стосовно неправомірного застосування судом до правовідносин, які виникли між сторонами ст.1048 ЦК України та стягнення з відповідача процентів за період з 24.07.2015 до 15.12.2017 із врахуванням розмірів облікової ставки Національного банку України за вказаний період, не врахувавши висновки ВеликоїПалати Верховного Суду щодо застосування вказаної норми закону.

Велика Палата в постанові від 10.04.2018 року в справі № 910/10156/17 не знайшла підстав для відступлення від висновку, наведеного у цьому відношенні в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 910/2899/14. і вказала на існування двох значень терміна «користування чужими коштами». Перше - це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов'язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов'язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у позивача виникло право лише на отримання 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення в частині стягнення процентів за період з 24.07.2015 р. до 15.12.2017 р. із врахуванням розмірів облікової ставки Національного банку України за вказаний період у розмірі 35 816 грн.47 коп. і постановити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Підстав до скасування рішення в іншій частині позовних вимог колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму позики в іноземній валюті не заслуговують на увагу, оскільки за вищевказаним судовим рішенням з відповідача на користь позивача суму заборгованості стягнуто у гривнях, яке було виконано лише 31.01.2018 року.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384, п. 3. ст.389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20.07.2018 року скасувати в частині стягнення процентів за період з 24.07.2015 р. до 15.12.2017 р. із врахуванням розмірів облікової ставки Національного банку України за вказаний період у розмірі 35 816 грн.47 коп..

Постановити в цій частині вимог нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за період з 24.07.2015 р. до 15.12.2017 р. із врахуванням розмірів облікової ставки Національного банку України за вказаний період у розмірі 35 816 грн.47 коп. залишити без задоволення.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - А.О. Чобіток

Судді - О.В. Немировська

Т.І.Ящук