Постанова

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 344/5909/16-ц

провадження № 61-17762св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2017 року у складі колегії суддів: Горблянського Я. Д., Девляшевського В. А., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначила, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 лютого 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2012 року, визнано незаконним та скасовано рішення сесії Івано-Франківської міської ради про передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0657 га на АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, а також визнано недійсним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, який виданий 24 грудня 2010 року на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_8 і ОСОБА_7

Проте ОСОБА_5 20 березня 2012 року оформив свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого батька ОСОБА_8 на 1/3 частини вказаної земельної ділянки, а 31 липня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу придбав інші 2/3 частини земельної ділянки у ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У зв'язку з визнанням недійсним державного акта на право власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_8, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не набули права власності на земельну ділянку, а тому 1/3 частини земельної ділянки не належала ОСОБА_8 і не могла входити до складу спадкового майна, а ОСОБА_6 і ОСОБА_7, не будучи власниками інших 2/3 частини цієї земельної ділянки, не могли нею розпоряджатися.

Враховуючи наведене, позивач, посилаючись на положення статей 203, 215 ЦК України просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 березня 2012 року, реєстровий № 463, відповідно до якого ОСОБА_5 успадкував 1/3 частини земельної ділянки, площею 0,0657 га по АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_8, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу частини земельної ділянки від 31 липня 2012 року, реєстровий № 1142, посвідчений приватним нотаріусом Кочан М. В., згідно із яким ОСОБА_6 і ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_5 купив 2/3 частини земельної ділянки площею 0,0657 га за зазначеною адресою.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 березня 2012 року, реєстрований № 463, згідно із яким ОСОБА_5 успадкував 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0657 га, кадастровий НОМЕР_1, по АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_8

Визнано недійсним договір купівлі-продажу частини земельної ділянки від 31 липня 2012 року, реєстровий № 1142, посвідчений приватним нотаріусом КочанМ. В., згідно із яким ОСОБА_6 і ОСОБА_7 продали, а ОСОБА_5 купив 2/3 частини земельної ділянки площею 0,0657 га, кадастровий НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що про отримання оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину та укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки позивач дізналася у травні 2016 року, отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому оспорювані свідоцтво про право на спадщину та договір купівлі-продажу не відповідають вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України, оскільки у зв'язку з визнанням недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_8, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не набули права власності на земельну ділянку площею 0,0657 га по АДРЕСА_1, а тому 1/3 частини вказаної земельної ділянки не могла входити до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_8, а ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не будучи власниками інших 2/3 частини цієї земельної ділянки не могли нею розпоряджатися.

У липні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що позивач при зверненні до суду із зазначеним позовом обрала неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки у зобов'язальних відносинах, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову відповідно до вимог статті 388 ЦК України. Крім того, позивач не надала жодного доказу свого права на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час його ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 лютого 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Івано-Франківської міської ради про визнання незаконним рішення та визнання недійсним державного акта про право власності, позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 8 рішення сесії Івано-Франківської міської ради від 02 грудня 2008 року про затвердження пункту 3 протоколу узгоджувальної комісії міськвиконкому з розгляду спорів щодо суміжного землекористування від 26 вересня 2008 року № 86, затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю та передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки площею 0,0657 га на АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, а також визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0657 га, виданий 24 грудня 2010 року на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_8, та ОСОБА_7

Із метою скасування реєстрації визнаного судом недійсним державного акта, ОСОБА_419 липня 2012 року подала до Івано-Франківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» та 20 серпня 2012 року до управління Держкомзему в м. Івано-Франківську копію рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 лютого 2012 року, яке набрало законної сили.

Разом з тим 20 березня 2012 року приватним нотаріусом Павлісяк Т. Ю. видане ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом реєстровий № 463 після смерті його батька ОСОБА_8, згідно із яким він отримав у власність 1/3 частини земельної ділянки, площею 0,0657 га по АДРЕСА_1.

31 серпня 2012 року ОСОБА_5 купив у відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,0657 га по АДРЕСА_1, згідно із договором купівлі-продажу частини земельної ділянки за реєстровим № 1142, який посвідчений приватним нотаріусом Кочан М. В.

Таким чином, оформлення права на 1/3 частини земельної ділянки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 і відчуження ОСОБА_6 і ОСОБА_7 2/3 частини цієї ж земельної ділянки відбулися на підставі визнаного судом недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Визнаний судом недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку є недійсним із моменту його видачі, тому він не породжує будь-яких юридичних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_4 посилалася на те,що її права оспорюваними свідоцтвом про право на спадщину за законом та договором купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1 порушені, а тому на підставі статей 203, 215 ЦК України просила їх визнати недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 квітня 2012 року встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_4 по АДРЕСА_2 та земельна ділянка по АДРЕСА_1 є суміжними та частково накладаються одна на одну, що створює ОСОБА_4 перешкоди у користуванні належною їй частиною земельної ділянки.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

З оляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 15 ЦПК України 2004 року кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Враховуючи наведене, позивач, скориставшись наданим їй правом правильно звернулася до суду із зазначеним позовом, як особа права якої порушені оспорюваними нею свідоцтвом про право на спадщину за законом та договором купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_1.

У зв'язку з визнанням недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_8, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не набули права власності на земельну ділянку площею 0,0657 га по АДРЕСА_1, тому 1/3 частини вказаної земельної ділянки не належала ОСОБА_8 і не могла входити до складу спадкового майна після його смерті. ОСОБА_6 і ОСОБА_7, не будучи власниками інших 2/3 частини вказаної земельної ділянки не могли нею розпоряджатися.

Враховуючи те, що оформлення права на 1/3 частини земельної ділянки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 і відчуження ОСОБА_6 і ОСОБА_7 2/3 частини цієї ж земельної ділянки відбулися на підставі визнаного судом недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, то суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оспорювані свідоцтво про право на спадщину і договір купівлі-продажу не відповідають вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України, а тому відповідно до статті 215 ЦК України підлягають визнанню недійсними.

Крім того, апеляційним судом, із урахування поданих сторонами доказів, правильно встановлено, що позов подано до суду в межах трирічного строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач при зверненні до суду із зазначеним позовом обрала невірний спосіб захисту своїх прав, а також не надала жодного доказу свого права на спірну земельну ділянку, не заслуговують на увагу з урахуванням вищевикладеного.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик