Справа № 380/186/18 Головуючий у І інстанції Лісовенко П. І.
Провадження № 22-ц/780/2350/18 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 22 04.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Фінагеєва В.О.,

секретар судового засідання: Гуторка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28 березня 2018 року у складі судді Лісовенка П.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дібрівка - Агросервіс», Відділу з надання адміністративних послуг у сфері державної реєстрації Тетіївської районної державної адміністрації про визнання недійсним договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що 21 вересня 2012 року між нею та СТОВ «Дібрівка - Агросервіс» було укладено договір оренди земельної ділянки. Вважала, що вказаний договір не відповідає вимогам ст.15 Закону України «Про оренду землі», зокрема, в договорі не зазначено року укладення, відсутні умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди а також визнання договору недійсним. Відповідач СТОВ «Дібрівка - Агросервіс» відмовляється розірвати даний договір. Тому, позивач просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 2,8297 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Тетіївської міської ради, укладений між нею, ОСОБА_2 та СТОВ «Дібрівка Агросервіс», який було зареєстровано за №04787 в управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 28 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вважає, що за відсутності хоча б однієї із істотних умов договору оренди земельної ділянки, є підстави для відмови у реєстрації такого договору, а також визнання його недійсним. Вказує, що прізвище та ініціали ОСОБА_2 були написані не її почерком, а під її підписом не стоїть дата.

Відповідач та СТОВ «Дібрівка Агросервіс» надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у встановлений апеляційним судом строк, у якому зазначив, що примірник договору відповідача містить всі необхідні реквізити та надавався для огляду у суді першої інстанції. Вважає, що позивач не заперечує факту підписання оспорюваного договору, а отже був ознайомленим із його змістом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірний договір оренди земельної ділянки виконується сторонами, є чинним з моменту його державної реєстрації, а саме, з 21 вересня 2012 року. Під час укладення договору, волевиявлення позивача ОСОБА_2 було спрямоване на укладання вказаного договору, оскільки, як в момент підписання договору, так і надалі, позивач не пред'являла претензій щодо відсутності у неї волевиявлення на його укладання, в тому числі не зверталася за захистом своїх прав до суду. Крім того, з 2012 року сторони належним чином виконують умови договору, в тому числі позивач отримує орендну плату. Позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, чи дійсно порушено її право відсутністю у договорі оренди земельної ділянки таких умов, як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, їх істотність, тому суд вважав, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відсутні.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст.15 ЗУ «Про оренду землі» (у редакції чинній на момент укладення спірного договору) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Так, спірний договір не містить такої істотної умови договору оренди земельної ділянки як «умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки».

Разом з тим, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивача з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання його прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-1512цс16, виклавши його у постанові від 29 вересня 2016 року.

Відповідно до правової позиції, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-88 цс 14, згідно з вимогами статті 3 ЦПК України й статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, а тому при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди землі, з підстав відсутності у договорі передбаченої статтею 15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови, як умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, суду слід з'ясувати чи дійсно порушено права орендодавця відсутністю такої умови, її істотність та в чому полягає порушення законних прав позивача.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 2,8297 га, розташованої на території Височанської сільської ради Тетіївського району, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а.с.7).

03 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Дібрівка Агросервіс» укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років.

Даний договір зареєстрований в управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21 вересня 2012 року за №04787 (а.с.8-9).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, і вірно застосував до спірних правовідносин положення ст.15 ЗУ «Про оренду землі» (у редакції чинній на момент укладення спірного договору), і права орендодавця відсутністю у договорі оренди земельної ділянки такої умови як «умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки» порушені не були, а тому підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Колегія судів вважає, що права позивача ОСОБА_2 не були порушені відповідачем СТОВ «Дібрівка Агросервіс».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що за відсутності хоча б однієї із істотних умов договору оренди земельної ділянки, є підстави для відмови у реєстрації такого договору, а також визнання його недійсним, спростовуються положеннями викладеними у правовому висновку Верховний Суд України у справі №6-1512цс16 від 29 вересня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірний договір не містить дати його укладання, відхиляються колегією суддів, оскільки такий правочин як укладання договору оренди земельної ділянки є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, останній був зареєстрований в управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21 вересня 2012 року. Таким чином, оспорюваний договір вважається укладеним 21 вересня 2012 року, і містить дату його укладання.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених в рішенні не спростовують.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «04» липня 2018 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЮ.М. Кулішенко
В.О. Фінагеєв