Постанова

Іменем України

03 травня 2018 року

м. Київ

справа № 357/10981/13-ц

провадження № 61-11245св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: виконавчий комітет Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

треті особи: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2012 року в складі судді Кошель Л. М. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року в складі колегії суддів: Лащенка В. Д., Лівінського С. В., Сушко Л. П.,

встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_10, про визнання незаконними та скасування рішення в частині, свідоцтва про право власності на квартиру та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 по 1/3 частки кожному. На підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 14 серпня 2008 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 1/3 частки кожному. ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без відповідної правової підстави приєднано до квартири АДРЕСА_1. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2012 року за ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано право власності на спірну квартиру з урахуванням допоміжних приміщень, проте вказане рішення суду першої інстанції було скасовано рішенням апеляційного суду Київської області від 06 червня 2013 року, яким ухвалено нове рішення про відмову у позові. Згідно із договором купівлі-продажу від 13 листопада 2012 року, укладеним між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, остання набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив визнати незаконним та скасувати пункт 1.19 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 14 серпня 2012 року № 307, згідно з яким ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на указану квартиру, видане 16 серпня 2012 року на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 13 листопада 2012 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 1.19 рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 14 серпня 2012 року № 307, згідно з яким ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 76,5 кв. м, житловою площею 47,5 кв. м. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане управлінням житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради Київської області 16 серпня 2012 року на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 76,5 кв. м, житловою площею 47,5 кв. м. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 13 листопада 2012 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, який посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної контори.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що допоміжні нежитлові приміщення є місцями загального користування, складовою частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та не можуть бути передані у користування або у власність іншим особам без згоди всіх співвласників зазначеного будинку. Оскільки договором купівлі-продажу від 13 листопада 2012 року, укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, останні відчужили нерухоме майно, яке їм на праві власності не належало, то цей правочин підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 безпідставно набули право власності на нежитлові приміщення: «1» площею 5,9 кв. м, «7» площею 3,5 кв. м, «8» площею 17,3 кв. м та «9» площею 12,7 кв. м з лоджією 2.3 кв. м, що розташовані на 4 поверсі будинку АДРЕСА_1, тому наявні підстави для визнання незаконним та скасування пункту 1.19 рішення виконавчого комітету Білоцерківського міської ради Київської області № 307 від 14 серпня 2012 року про оформлення за ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 права власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 76,5 кв. м, житловою площею 47,5 кв. м та виданого на його підставі свідоцтва про право власності на зазначену квартиру. Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_9 відповідачі здійснили відчуження нерухомого майна, яке їм не належало, то цей правочин є недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що перепланування належної ОСОБА_6 квартири здійснено без порушення норм будівельного, технологічного проектування та протипожежної безпеки. В спірній квартирі відсутні санітарно-технічні комунікації чи технічні пристрої, які необхідні для безпечної експлуатації квартир у будинку АДРЕСА_1. Спірні приміщення не мають статусу допоміжних.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право власності від 12 жовтня 2006 року ОСОБА_4 та члени його сім'ї: ОСОБА_11 і ОСОБА_12, є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 31 березня 1997 року квартира АДРЕСА_1, загальною площею 34,7 кв. м, належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 1/3 частки кожному.

Згідно з контрактом-договором на придбання загальної площі житла, укладеним 27 березня 1997 року між комунальним підприємством «Білоцерківський ДБК» та ОСОБА_13, останньому передано у власність кімнату АДРЕСА_1, площею 35,12 кв. м.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 жовтня 2007 року, зобов'язано ОСОБА_6 звільнити нежитлові приміщення: хол площею 13 кв. м, колясочну площею 17,3 кв. м, що розташовані на четвертому поверсі будинку АДРЕСА_1, та знести цегляну перегородку в коридорі загального користування, встановлену на четвертому поверсі будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 серпня 2008 року, відмовлено у позові ОСОБА_6 до виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності на нерухоме майно - нежитлові допоміжні приміщення, а саме: колясочну площею 17,3 кв. м та хол площею 13 кв. м, які розташовані на четвертому поверсі будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 червня 2012 року за ОСОБА_6 визнано право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, яке складається з приміщення № 1 площею 5,9 кв. м, приміщення № 7 площею 3,5 кв. м, приміщення № 8 площею 17,3 кв. м та приміщення № 9 площею 12,7 кв. м з лоджією площею 2,3 кв. м, які межують з квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 06 червня 2013 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 27 червня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_6

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 14 серпня 2012 року № 307 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» вирішено передати у приватну власність ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 76,5 кв. м, жилою площею 47,5 кв. м.

На підставі зазначеного рішення управлінням житлово-комунального господарства Білоцерківської міської ради Київської області 16 серпня 2012 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 видано свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 76,5 кв. м, жилою площею 47,5 кв. м.

13 листопада 2012 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 76,5 кв. м, житловою площею 47,5 кв. м, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області.

Згідно з листом начальника Білоцерківського РВ ГУ ДСНС України у Київській області від 29 вересня 2014 року на четвертому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 встановлено перегородку, яка перекриває вільний доступ до балкона, на якому розміщена протипожежна драбина.

Частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

В рішенні від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 Конституційний Суд України роз'яснив, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

На підстави викладеного суди дійшли правильного висновку, що допоміжні нежитлові приміщення є місцями загального користування, складовою частиною житлового будинку АДРЕСА_1 та не можуть бути передані у користування або у власність іншим особам без згоди всіх співвласників зазначеного будинку.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк