ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
№ 2/201/843/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Кияшко Н.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровської обласної ради та просив визнати незаконним та скасувати Розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради № 90-КП від 13.11.2017 року і поновити його на посаді головного лікаря Комунального підприємства "Дніпропетровська міська клінічна лікарня №16 «Дніпропетровської обласної ради», визнавши продовженим на 5 років, тобто до 09 липня 2022 року строк дії Строкового трудового договору № 214-2 від 09 липня 2014 року.

На обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що 09 липня 2014 року між ним та відповідачем на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради № 554-26/VI від 20 червня 2014 року було укладено строковий трудовий договір №124-2. У відповідності до умов вказаного договору позивач взяв на себе зобов'язання безпосередньо здійснювати поточне управління (керівництво) Закладом: комунальне підприємство «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №16» Дніпропетровської обласної ради» () (надалі - Заклад), забезпечувати ефективне виконання функцій, для яких призначений Заклад, використання і зберігання закріпленого за Закладом комунального майна, а орган управління - Дніпропетровська власна рада, взяв на себе зобов'язання створювати необхідні умови для роботи керівника. Строк дії договору сторони визначили на 3 роки: з 09 липня 2014 року по 09 липня 2017 року. Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради №42-КП від 07.07.2017 року позивача було звільнено з посади головного лікаря Закладу відповідно до п.2 ст. 36 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України). Цим же розпорядженням позивача було визначено виконуючим обов'язки головного лікаря Закладу з 10 липня 2017 року строком на 1 місяць. В подальшому, аналогічні розпорядження видавались кожного місяця, в яких відображалась інформація про звільнення позивача з посади за п.2 ст.36 КЗпП України та прийняття виконуючим обов'язки головного лікаря Закладу: № 53-КП від 01.08.2017 р., № 59- КП від 31.08.2017 р., №74-КП від 11.10.2017 р. Натомість Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради № 90-КП під 13.11.2017 року позивача було звільнено з посади головного лікаря Закладу та призначено виконуючим обов'язки головного лікаря закладу ОСОБА_4.

Вказане звільнення позивач вважає незаконним, оскільки відповідно до положень ст.16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», керівником закладу охорони здоров'я незалежно від форми власності може бути призначено лише особу, яка відповідає єдиним кваліфікаційним вимогам, що встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Призначення на посаду та звільнення з посади керівника закладу охорони здоров'я здійснюються відповідно до законодавства. Керівники державних та комунальних закладів охорони здоровя призначаються на посаду уповноваженим виконавчим органом управління власника закладу охорони здоров'я в конкурсній основі шляхом укладання з ними контракту на строк від трьох до пяти магів. Порядок проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров'я та порядок укладання контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоровя, а також типова форма такого контракту затверджуються Кабінетом ОСОБА_5 України. У відповідності до п. 2 Постанови КМУ № 642 від 16 жовтня 2014 року «Про затвердження Порядку укладення контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоровя та Типової форми контракту з керівником державного, комунального закладу охорони здоровя», призначення на посаду керівника закладу здійснюється відповідно законодавства керівником органу, до сфери управління якого належить (в управлінні якого перебуває) заклад, або за рішенням обласної, районної ради чи сільським, селищним, міським головою. Згідно п.4 цієї ж Постанови контракт з керівником закладу охорони здоров'я укладається на строк від трьох до пяти років. Якщо після закінчення строку дії контракту трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія контракту вважається продовженою відповідно до закону. Положеннями ст. 39-1 КЗпП України визначається, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

На думку позивача, при звільненні його з роботи, відповідачем не було враховано наступне:

1. Вищевказаними приписами законодавства взагалі не передбачено можливості прийняття на роботу керівника Закладу охорони здоров'я інакше як на підставі контракту.

Натомість, оскаржуваним Розпорядженням голови обласної ради, поряд із звільненням позивача з посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України відбулось призначення на цю посаду іншої особи. При цьому позивач звертає увагу на те, що в розпорядженні №90-КП від 13.11.2017 р. вказано на його звільнення з посади саме за п.2 ст.36 КЗпП України, в той час, як строк дії Контракту закінчився 09 липня 2017 року.

2. Відповідачем не було враховано, що по закінченні строку дії Строкового трудового договору від 09 липня 2014 року №124-2 фактичні трудові відносини тривали: позивач більше 4-х наступних місяців виконував роботу згідно укладеного трудового договору. А отже, в силу прямих вказівок Закону, строк дії строкового трудового договору є продовженим відповідно до закону, тобто, на невизначений строк (разом з цим, вважає, що враховуючи встановлену спеціальним законом: «Основи законодавства України про охорони здоров'я» обмеженість максимального строку дії контракту п'ятьма роками, строк дії трудового договору № 124-2 від 09 липня 2014 року вважає подовженим саме на 5 років, (тобто до 09 липня 2022 року).

3. Всупереч вимогам трудового законодавства, а також положенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та вимогам п.2 Постанови КМУ № 642 від 16 жовтня 2014 року, звільнення позивача з роботи відбулось не за рішенням Обласної ради, а Розпорядженням Голови обласної ради, тобто з перевищенням повноважень, визначених законом. Так, у відповідності до п.20 ч.1ст.43 Закону України «Про місцеве?самоврядування», питання щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад призначення і звільнення їх керівників вирішуються виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради (а.с.1-3).

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав, зазначених у письмових запереченнях на позовну заяву, відповідно до яких голова обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто має право призначати виконуючих обовязки керівників підприємств та закладів комунальної форми власності у міжсесійний період, також як і звільняти їх, у разі, якщо у керівників таких підприємств закінчився контракт (строковий трудовий договір), оскільки процедура відбору на такі посади є тривалою та передбачає конкурсні засади. Такі підприємства та заклади не можуть залишатися без будь-якого керівництва, доки триває процедура відбору, в той час як пленарні засідання сесій відбуваються не рідше одного разу на квартал. Позивач був звільнений з роботи 09.07.2017 у звязку із закінченням строку дії строкового трудового договору (контракту) №124-2 від 09.07.2014 на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України розпорядженням голови обласної ради №42-КП від 07.07.2017. Відповідно до п.1.3. Положення «Про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області», затвердженого рішенням Дніпропетровської обласної ради №13-7/V від 23.03.2007, голова обласної ради своїми розпорядженнями від 07.07.2017 №42-КП, від 01.08.2017 №53-КП, від 31.08.2017 №59-КП, від 11.10.2017 №74-КП призначав позивача виконуючим обовязки головного лікаря Закладу строком на 1 місяць відповідно до кожного з розпоряджень. Норми трудового законодавства не вимагають обовязкової письмової форми трудового договору з виконуючим обовязки керівника, працівника підприємства, закладу, установи. В даному випадку, кожен раз укладалися нові строкові договори, з позивачем, кожен строком на 1 місяць, які припинилися згідно п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку їх дії. Перебування на посаді виконуючого обовязку керівника закладу, не можна вважати продовженням трудових відносин між сторонами на підставі Договору від 09.07.2017, оскільки цей договір припинив свою дію його закінченням та позивача було звільнено з посади на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Згадані розпорядження голови обласної ради затверджені рішеннями обласної ради від 14.07.2017 №224-9/VII, від 11.10.2017 №224-10/VII та від 01.12.2017 №224-11/VII «Про трудові відносини з керівниками обласних комунальних підприємств, закладів та установ, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області» (а.с.38-45).

Вислухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В судовому засіданні судом встановлені наступні факти.

09 липня 2014 року між позивачем та відповідачем на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради № 554-26/VI від 20 червня 2014 року (а.с.10) було укладено строковий трудовий договір №124-2. У відповідності до умов вказаного договору позивач взяв на себе зобов'язання безпосередньо здійснювати поточне управління (керівництво) Закладом: комунальне підприємство «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №16» Дніпропетровської обласної ради» () (надалі - Заклад), забезпечувати ефективне виконання функцій, для яких призначений Заклад, використання і зберігання закріпленого за Закладом комунального майна, а орган управління - Дніпропетровська власна рада, взяв на себе зобов'язання створювати необхідні умови для роботи керівника. Строк дії договору сторони визначили на 3 роки: з 09 липня 2014 року по 09 липня 2017 року (а.с.4-9). Цього ж дня, 09.07.2014 позивач видав наказ по лікарні №212-кл, відповідно до якого приступив до виконання обовязків головного лікаря (а.с.11). Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради №42-КП від 07.07.2017 року позивача було звільнено з посади головного лікаря Закладу відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України. Цим же розпорядженням позивача було визначено виконуючим обов'язки головного лікаря Закладу з 10 липня 2017 року строком на 1 місяць (а.с.12). В подальшому, аналогічні розпорядження видавались кожного місяця, в яких відображалась інформація про звільнення позивача з посади за п.2 ст.36 КЗпП України та прийняття виконуючим обов'язки головного лікаря Закладу: № 53-КП від 01.08.2017 р. (а.с.13), №59- КП від 31.08.2017 р. (а.с.14), №74-КП від 11.10.2017 р. (а.с.15) Натомість Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради № 90-КП під 13.11.2017 року позивача було звільнено з посади головного лікаря Закладу та призначено виконуючим обов'язки головного лікаря закладу ОСОБА_4 (а.с.16). Згадані розпорядження голови обласної ради затверджені рішеннями обласної ради від 14.07.2017 №224-9/VII, від 11.10.2017 №224-10/VII та від 01.12.2017 №224-11/VII «Про трудові відносини з керівниками обласних комунальних підприємств, закладів та установ, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області» (а.с.47-53).

Аналізуючи досліджені докази, надаючи їм оцінку та вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступним.

Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.6 ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору.

Згідно ч.ч.1,3 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Відповідно до ч.2 вказаної статті строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно ст.39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Згідно абз. 3 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами та доповненнями) при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП зазначено, що оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Згідно п. 20 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників.

Порядок призначення керівників підприємств, які перебувають в управлінні Дніпропетровської обласної ради, визначений Положенням про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст Дніпропетровської області, затвердженим рішенням Дніпропетровської обласної ради від 23/032007 року №123-7/V. Згідно абз. 3 п. 1.3. Положення про порядок призначення на посаду та звільнення з посади керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст Дніпропетровської області у разі, якщо підприємства, установи та заклади у міжсесійний період залишились без керівників, голова обласної ради своїм розпорядженням на строк до трьох місяців призначає на посаду осіб, що виконують обов'язки керівників підприємств, установ та закладів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ та міст Дніпропетровської області.

В даному випадку, у звязку з тим, що строковий трудовий договір, укладений з позивачем 09 липня 2014 року закінчився, та він був звільнений Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради №42-КП від 07.07.2017 року з посади виконуючого обовязки головного лікаря Комунального підприємства "Дніпропетровська міська клінічна лікарня №16 «Дніпропетровської обласної ради» відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, враховуючи відсутність особи, яка була б призначена обласною радою на посаду головного лікаря цього Закладу за результатами проведеного конкурсу, виникли підстави, передбачені ч.2 ст.23 КЗпП України для укладання нового строкового договору, - необхідність визначення виконувача обов'язків керівника комунального підприємства за спрощеною процедурою без рішення обласної ради до визначення обласною радою постійного керівника підприємства. Аналогічні підстави виникали кожен раз при закінченні чергового строку, на який позивач призначався виконуючим обовязки керівника Закладу. У зв'язку з цим, відповідно до ст.39-1 КЗпП України неодноразове призначення позивача виконуючим обовязки керівника закладу, тобто укладання з ним нового строкового договору не тягне за собою наслідків визнання першого із згаданих строкових договорів, який закінчив свою дію, таким, що він став укладеним на невизначений строк.

Слід зауважити, що в даному випадку, жодних законодавчих обмежень у виборі щодо призначення виконуючим обовязки керівника Закладу лише і виключно особи позивача, або, навпаки, у неможливості його призначення, голова обласної ради не мав, адже згідно Рекомендацій Комітету ОСОБА_5 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_5 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 02.11.2006 у справі «ОСОБА_2 проти України» (Заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державним органам суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Корецький та інші проти України» (Заява № 40269/02) Суд вказав, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій в національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» в другому пункті статті 11 Конвенції не тільки вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

Отже, як вбачається з наведених судових актів, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб'єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

В даному випадку, голова Дніпропетровської обласної ради діяв у межах своєї компетенції та мав можливість самостійно визначати в міжсесійний період особу, яку можна призначити виконуючим обовязки керівника Закладу на певний строк. Ці розпорядження згодом буди затверджені рішенням обласної ради на пленарних засіданнях.

Неможливість в даному випадку застосування положення, передбаченого ст.39-1 КЗпП України зумовлена і тим, що визнання строкового трудового договору від 09 липня 2014 року таким, що трансформувався в безстроковий внаслідок неодноразового укладання з позивачем договорів на виконання обовязків керівника закладу після завершення дії цього договору та його звільнення відповідно до Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради №42-КП від 07.07.2017 року, порушуватиме вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» щодо повноважень обласної ради призначати керівників комунальних підприємств та обмежуватиме права територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області, які об'єднали спільне майно, на постійній основі за конкурсом.

З таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат керуючись ст.141 ЦПК України, та п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд приходить до висновку, що судові витрати по справі мають бути віднесені на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.21, 23, 36 Кодексу законів про працю України, ст.43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 26 лютого 2018 року.

Суддя С.С. Федоріщев