Номер провадження 2/243/639/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

«05» лютого 2018 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Хаустової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Кобець О.М.

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи: ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, яка діє на підставі Довіреності від 13 квітня 2017 року, посвідченої нотаріусом кіровського нотаріального округу Кіровської області ОСОБА_5, звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області в інтересах ОСОБА_2 із позовною заявою до ОСОБА_3, за участю третьої особи: ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона та її син ОСОБА_6 отримали 19/25 часток в рівних частках квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Словянського міською радою 03 листопада 1997 року. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 грудня 1997 року.

Право власності на 6/25 часток зазначеної квартири зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Словянською державною нотаріальною конторою 27 червня 2001 року.

ОСОБА_6 помер 09 жовтня 2015 року в Російській Федерації в м. Сизрань Самарської області, право власності на спадкове майно, яке залишилось після його смерті, а саме частину квартири, ніхто не оформлював.

В квартирі, співвласником якої є ОСОБА_2 зареєстрована його племінниця ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Однак його племінниця в даній квартирі фактично не проживає з 1990 року, її особистих речей в квартирі немає.

Посилаючись на положення ст.ст. 321, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 150, 155 Житлового кодексу України, ст. 3 Сімейного кодексу України просить суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою № 85 в будинку № 30 по вулиці Генерала Батюка в м. Словянську Донецької області.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 05 лютого 2018 року надала суду Заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити (а.с.24).

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_7, яка діє на підставі Ордеру серії АА № 066635 (а.с.13), у судове засідання не зявилася. Надала суду Заяву в якій просить суд розглянути справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с.25).

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ОСОБА_3 повідомлялася про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у строк до 05 лютого 2018 року надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив. (а.с.15).

У відповідності до ч. 7 ст. 128 ЦПК України «У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:

У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається:

1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин.

Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача нею не отримується (а.с.22).

Згідно ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Виклик до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідача ОСОБА_3 було розміщене 02 січня 2018 року, відповідно приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідач ОСОБА_3 своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Третя особа ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання, не зявилася. Про причини неявки суду не повідомила.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи: ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У судовому засіданні встановлено, що право власності на трикімнатну квартиру № 85, розташовану в м. Словянську по вулиці Батюка в будинку № 30 зареєстроване: 19/25 часток за ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних частках на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Словянською міською радою 03 листопада 1997 року, дата реєстрації 02 грудня 1997 року, номер запису 6667 в Книзі 7а-10; 6/25 частко за ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Словянською державною нотаріальною конторою 27 червня 2001 року р/№ 1-1713, дата реєстрації 02 грудня 1997 року, номер запису 6667 в Книзі 7а-10, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 03 листопада 1997 року та Довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» від 13 липня 2017 року за вихідним № 2050-3/045/01 (а.с.4-5).

09 жовтня 2015 року у м. Сизрань Самарської області Росія помер ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується Свідоцтвом про смерті серії ІІІ-ЕР № 760816, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану міського округу Сизрань Управління РАЦС (а.с.6).

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до Довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Цидило і К» № 693 від 28 грудня 2017 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2( а.с.8).

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Так, з ОСОБА_5 про фактичне проживання, складеного Керівником комітету мікрорайону ЖЕУ № 3 м. Словянська, ОСОБА_8 за вихідним № 583 від 24 листопада 2017 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зареєстрована, але не проживає з 1990 року і по теперішній час, що підтверджують свідки ОСОБА_9, Паспорт серії ВВ № 394852, виданий Словянським МВ УМВС України в Донецькій області 15 квітня 1998 року та ОСОБА_10, Паспорт серії ВС № 139685, виданий Словянським МВ УМВС України в Донецькій області 11 січня 2000 року (а.с.7).

За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном .

Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є племінницею позивача ОСОБА_1. З 1990 року ОСОБА_3 не проживає в житловому приміщенні, а саме в квартирі АДРЕСА_3, добровільно не знялася з реєстрації, її особистих речей у квартирі немає, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, про позбавлення ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням квартирою № 85 в будинку № 30 по вулиці Генерала Батюка в м. Словянську.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

ОСОБА_1 не наполягала на відшкодуванні судових витрат за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи: ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянку України, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою № 85 в будинку № 30 по вулиці Генерала Батюка в м. Словянську Донецької області

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_11.