АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/2864/17 22-ц/774/826/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/2864/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо -збагачувальний комбінат",

розглянув у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо -збагачувальний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 21 грудня 2017 року, яке ухвалено суддею Козловим Ю.В. о 12 годині 02 хвилини у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення заборгованості заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заборгованості.

В обґрунтування позову зазначила, що вона у період з 21.11.1977 року працювала на Центарльному гарничо-збагачувальному комбінаті, Криворізькому Центарльному гарничо-збагачувальному комбінаті та ВАТ «ЦГЗК», правонаступником яких є ПрАТ «ЦГЗК» та була звільнена 31.07.2004 року за власним бажанням у зв'язк з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.

На теперішній час, позивач дізналася, що відповідно до Галузевої угоди при звільненні з підприємства відповідач зобов'язаний був виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьохмісячної заробітної плати (при роботі на підприємстві 20 і більше років). Однак при звільнені, у липні 2004 року, позивачу відповідачем не була виплачена одноразова вихідна допомога. Вважає, що своїми незаконними діями відповідач порушив законне право позивача на отримання нею вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

Враховуючи зазначене, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 1 231,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 71 633,70 грн. за період з 01 серпня 2004 року по 31 жовтня 2017 року без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 21 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 1 231,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 71 633,70 грн. за період з 01 серпня 2004 року по 31 жовтня 2017 року без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 729,00 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не перевірив розповсюдження положень Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки на відповідача, який її не підписував.Крім того, зазначає, що Розділом 6 «Соціальний захист та задоволення соціальних потреб» Галузевої угоди гірничо-металургійного комплекту України на 2003-2004 роки було передбачено, що виплата вихідної допомоги мала здійснюватися стороною власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, а Колективним договором між адміністрацією ВАТ «ЦГЗК» та профспілковим комітетом на 2004 рік не було передбачено виплати заробітної плати у вигляді одноразової допомоги при звільненні з роботи.

Не вбачає представник відповідача й підстав для застосування до врегулювання спірних правовідносин вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України, оскільки одноразова допомога при виході на пенсію за власним бажанням не входить до структури заробітної плати, а у відповідності до положень Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, є «іншою заохочувальною виплатою», що в свою чергу дає підстави для застосування судом строку позовної давності у три місяці, як це передбачено ч.1 ст. 233 КЗпП України, який позивачем пропущено й про поновлення якого питання вона не ставила.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження по даній цивільній справи та визначено, що, відповідно до Указу Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року, пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України, справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 в період часу з 21.11.1977 року по 11.08.1981 року та з 05.09.1984 року по 31.07.2004 року працювала на різних посадах на Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, Криворізькому Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті та ВАТ «ЦГЗК», правонаступником яких є ПрАТ «ЦГЗК». 31.07.2004 року звільнена з підприємства за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с. 4-6).

На момент звільнення стаж роботи позивача на підприємстві склав більше 20 років.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що при звільненні їй не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки (далі - Галузева Угода) і про порушення свого права вона дізналася лише у 2017 році, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний сплатити їй вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що умови Колективного договору підприємства погіршують становище позивача в порівнянні з умовами Галузевої Угодищодо підстав отримання одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, яка є обов'язковою до виконання відповідачем, що й є підставою для стягнення з відповідача на її користь розміру такої вихідної допомоги, а також застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення Генеральної, Галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Пунктом 1.12 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2003-2004 роки передбачено, що вона набуває чинності з 01.01.2003 року і діє до укладання нової або перегляду цієї.

Згідно п.п.1.4, 1.5 Галузева Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України незалежно від форм власності і господарювання. Норми і положення Угоди є обов'язковими, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах всіх форм власності, що брали участь у підписанні Угоди.

Пунктом 6.1 розділ 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2003-2004рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше: від 20 і більше років - трьохмісячної заробітної плати (а.с. 7-8).

Колективним договором між Генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», на 2004 рік, прийнятим конференцією трудового колективу 26.12.2003 року за Протоколом №1, а саме п.1.12 договору, передбачено, що сторони зобов'язуються керуватися законодавством, Генеральними та Галузеними угодами.

З аналізу змісту Колективного договору ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», на 2004 рік, судом встановлено, що вказаний документ не передбачає жодних виплат працівникам при виході на пенсію, залежно від стажу їх роботи (а.с.9-10). Зворотного відповідачем, в супереч ст. 81 ЦПК України, не доведено.

З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача, поширюються на ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», та позивач має право на одержання одноразової допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати, як особа, яка має стаж роботи у галузі від 20 і більше років.

Доводи апеляційної скарги про те, що дана Галузева угода не поширюється на відповідача, колегією суддів відхиляються з наступних підстав.

Як вбачається з Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки, її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі (далі - підприємства), їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, Федерації металургів України, господарських об'єднань, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ (далі - Сторона профспілки). Від сторони власників угоду підписано, в тому числі Головою правління державної акціонерної компанії «Укррудпром» Колосовим В.О. (а.с. 7-80,

Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 28.12.1998р. №2078 «Про створення Державної акціонерного компанії «Укррудпром», підприємство Центральний гірничо збагачувальний комбінат, правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», входить до переліку акціонерних товариств, пакети акцій яких залишаються у державній власності відповідно до планів розміщення акцій відкритих акціонерних товариств і передаються до статутного фонду Державної акціонерної компанії «Укррудпром», а тому Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки поширюються на ПрАТ «ЦГЗК».

З врахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що єдиною підставою на отримання ОСОБА_1 при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі трьохмісячної середньої заробітної плати є наявність в неї стажу від 20 років і більше.

Посилання представника відповідача ПрАТ «ЦГЗК» на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Доводи апеляційної скарги про те, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України і так як, ОСОБА_1 була звільнена з підприємства 31.07.2004 року, а до суду звернулася у 2017 році та не ставила питання про поновлення строку для звернення до суду, їй має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами Галузевої угоди при звільненні на пенсію, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у межах заявлених позовних вимог у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у сумі 1 231,20 грн.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 31.07.2004 року, відповідач ПрАТ «ЦГЗК» не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який не проведено на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, правом щодо розпорядження якими наділені особи, які беруть участь у розгляді справи.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1, остання просила суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2004 року по 31.10.2017 року в сумі 71 633,70 грн., а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні і доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в досить повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства "Центральний гірничо -збагачувальний комбінат" - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 21 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: