Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 332/3802/14-ц

провадження № 61-453св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачОСОБА_2

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року у складі судді Марченко Н. В. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року у складі суддів: Трофимової Д. А., Крилової О.В., Бєлки В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2. про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову посилалося на те, що відповідно до укладеного договору від 01 грудня 2008 року відповідач отримала кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 01 грудня 2008 року в розмірі 15 148,37 грн та судовий збір у сумі 243 грн 60 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 1 грудня 2008 року в розмірі 14 188,92 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору в сумі 243,60 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення судів мотивовані тим, що позовна давність не сплинула на час пред'явлення позову. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач має заборгованість за кредитним договором від 1 грудня 2008 року в розмірі 14 188,92 грн.

19 грудня 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу у якій просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові. При цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказує, що позовна давність сплинула і позивач самовільно списував з картки відповідача кошти на погашення боргу.

10 січня 2018 року ухвалою Верховного Суду у справі № 332/3802/14-ц відкрите касаційне провадження.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 01 грудня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № б/н з кредитним лімітом 500 грн. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг. Відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 23 листопада 2009 року кредитний ліміт був знижений до 450 грн, а 30 червня 2011 року кредитний ліміт був збільшений до 5 700 грн. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за вказаним договором відповідач станом на 30 квітня 2014 року має заборгованість у розмірі 14 188,92 грн.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Згідно частини першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов'язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов'язаного суб'єкта (боржника).

Згідно з частиною першою статті 60, частиною третьою статті 10 ЦПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суди встановили, що за договором було видано дві картки терміном дії до грудня 2011 року (картка № 5577 2129 0489 1531) та жовтня 2013 року (картка НОМЕР_1), останній платіж для погашення заборгованості відповідач внесла 24 жовтня 2011 року, а позов було подано 28 липня 2014 року, тому позовна давність не сплинула на час пред'явлення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат