Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 125/751/16-ц

провадження № 61-8663св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Барська міська рада Вінницької області, ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Войтка Ю. Б., Стадника І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Барської міської ради Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення 56 сесії Барської міської ради 6 скликання від 28 листопада 2014 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянці ОСОБА_2.»; визнання недійсним договору про встановлення особистого сервітуту, укладеного 03 грудня 2014 року між Барською міською радою Вінницької області та громадянкою ОСОБА_2; скасування державної реєстрації права користування земельною ділянкою громадянки ОСОБА_3 на умовах сервітуту, проведену Реєстраційною службою Барського району управління юстиції Вінницької області 27 жовтня 2015 року за номером 11767042.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вказаним вище рішенням Барської міської ради було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для оформлення права земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,0060 га, № НОМЕР_1 яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для провадження комерційної діяльності. Цим же рішенням дану земельну ділянку надано ОСОБА_2 на умовах земельного сервітуту терміном на 3 роки, за рахунок земель житлової та громадської забудови міста. На виконання цього рішення Барської міської ради Вінницької області із ОСОБА_2 було укладено договір про встановлення особистого сервітуту.

Позивач зазначила, що прийнятим рішенням грубо порушено її права на участь у проведенні аукціону щодо права на оренду зазначеної вище земельної ділянки.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 02 серпня 2016 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення 56 сесії Барської міської ради Вінницької області 6 скликання від 28 листопада 2014 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянці ОСОБА_2

Визнано недійсним договір про встановлення особистого сервітуту, укладеного 03 грудня 2014 року, між Барською міською радою та громадянкою ОСОБА_2

Скасовано державну реєстрацію права користування земельною ділянкою громадянки ОСОБА_3 на умовах сервітуту, проведенуРеєстраційною службою Барського районного управління юстиції Вінницької області, 27 жовтня 2015 року № 11767042.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Барська міська рада Вінницької області фактично уникла проведення земельних торгів щодо оренди спірної земельної ділянки і передала її на умовах земельного сервітуту. Однією з умов прийняття вказаного рішення міської ради, а потім і укладення договору про встановлення особистого сервітуту було надання земельної ділянки для провадження комерційної діяльності, але в судовому засіданні представник міської ради пояснив суду, що даний орган виконавчої влади не перевіряв чи є ОСОБА_2 суб'єктом підприємницької діяльності. Відповідно до довідки № 1991/09 від 01 листопада 2016 року начальника Барського відділення Жмеринської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області ОСОБА_2 з 09 січня 2004 року припинила підприємницьку діяльність і на час прийняття спірного рішення не є суб'єктом підприємницької діяльності.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Барського районного суду Вінницької області від 02 серпня 2016 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1 818,96 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що її права порушено саме прийняттям та укладенням вказаних вище документів, які вона просила визнати недійсними. Позовна заява не містить доказів порушення відповідачами прав ОСОБА_1

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Барського районного суду Вінницької області від 02 серпня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 намагалась отримати земельну ділянку для здійснення комерційної діяльності, натомість не була підприємцем, а Барська міська радаВінницької областіданий факт не перевіряла. Відповідно до довідки від 01 липня 2016 року № 1991/09 начальника Барського відділення Жмеринської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області ОСОБА_2 з 09 січня 2004 року припинила діяльність підприємця і на час прийняття спірного рішення не є суб'єктом підприємницької діяльності, а тому не мала права укладати згаданий договір та отримувати в оренду дану земельну ділянку.

Крім того, Барська міська рада Вінницької області посилалася на те, що ОСОБА_2 належним чином виконувала вимоги договору, належно сплачувала орендну плату, натомість, вказане не підтверджене доказами.

10 лютого 2017 року Барська міська рада Вінницької області подала до суду заперечення, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що посилання позивача про порушення її права на участь у земельних торгах є безпідставними, оскільки чинними законодавством не передбачено необхідність проведення будь-яких конкурсів (торгів, аукціонів) при встановленні будь-яких земельних сервітутів.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Встановлено, що 28 листопада 2014 року рішенням 56 сесії 6 скликання Барської міської ради Вінницької області, було затверджено ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для оформлення права земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,0060 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, для провадження комерційної діяльності.

Цього ж дня, рішенням 56 сесії 6 скликання Барської міської ради Вінницької області надано ОСОБА_2 вказану земельну ділянку в користування на умовах земельного сервітуту терміном на 3 роки, за рахунок земель житлової та громадської забудови міста.

03 грудня 2014 року на виконання зазначеного рішення сесії Барської міської ради вінницької області та ОСОБА_2 було укладено договір про встановлення особистого сервітуту.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК Українив редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 10 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 вважає, що вказане рішення Барської міської ради Вінницької області прийнято з порушенням норм матеріального права, оскільки згідно з вимогами законодавства вказана земельна ділянка могла бути надана виключно в оренду і на конкурентних засадах (земельних торгах). Однак не надала належних та допустимих доказів, що її права порушено саме прийняттям та укладенням вказаних вище документів, які вона просила визнати недійсними.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) ), порушення відповідачами її прав, тому правильно відмовив в задоволенні позовних вимог.

Верховний Суд вказані аргументи в касаційній скарзі не приймає до уваги, оскільки вони були предметом дослідження апеляційного суду та правильно визнані безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на правильність судового рішення не впливають.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило