Справа № 703/2564/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2018 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

при секретарі Бондаренко А.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

і представника відповідача Власенка І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Смілянської міської ради, треті особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про визнання права власності на самочинне будівництво,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Смілянської міської ради про визнання права власності на самочинно збудований нежитловий будинок готельного комплексу АДРЕСА_2

Свої вимоги обґрунтовує тим, що йому з 2005 року належить частина нежитлового приміщення першого поверху та підвалу закладу громадського харчування - кафе, яке розташоване по АДРЕСА_2 Земельна ділянка, на якій розташована ця споруда, перебуває у нього в користуванні на підставі договору оренди.

У 2008 році він на орендованій земельній ділянці самочинно збудував без отримання відповідного на те дозволу нежитловий будинок готельного комплексу загальною площею 236,4 кв.м.

Після завершення будівництва та проведення впорядкування адресної нумерації новозбудованому готельному комплексу було призначено адресу: АДРЕСА_2

Посилаючись на те, що самочинне збудоване приміщення відповідає всім технічним нормам і правилам, однак без рішення суду управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин виконавчого комітету Смілянської міської ради відмовляє йому у прийнятті в експлуатацію цього приміщення, ОСОБА_3 просить визнати за ним право власності на цю споруду.

Під час розгляду справи суд залучив до участі в справі як третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є співвласниками будівлі № АДРЕСА_2

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов повністю та пояснив, що позивач усно звертався до управління архітектури з метою узаконення новоствореного майна. Працівниками цієї установи йому було роз'яснено механізм узаконення, згідно з яким у випадку визнання права власності на самочинно збудований об'єкт за рішенням суду він приймається у експлуатацію. А тому, для вирішення цього питання порадили звернутись до суду.

Представник відповідача позов не визнав і пояснив, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Позивач з часу закінчення самочинного будівництва до компетентного державного органу із заявою про прийняття його в експлуатацію не звертався. Позивачем також не надано висновків відповідних державних органів щодо дотримання будівельних, санітарних, протипожежних, технічних та інших вимог. Крім того, вважає, що міська рада не є належним відповідачем, оскільки не вводить в експлуатацію об'єкти завершені будівництвом.

Треті особи в судове засідання не з'явились, в направлених до суду заявах просили розглядати справу у їх відсутності, не заперечували проти задоволення позову.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові належить відмовити з наступних підстав.

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 9 листопада 2005 року ОСОБА_3 є власником нежитлової будівлі, частини нежилого приміщення першого поверху та підвалу закладу громадського харчування - кафе площею 728,1 кв.м., розташованому по АДРЕСА_2

Як вбачається з технічного паспорту на орендованій земельній ділянці самочинно збудовано готельний комплекс (літ. «А-2, Б-1»). Основна площа до плану будівлі під літ. «А-2» становить 93,8 кв.м., допоміжна - 42,6 кв.м. Допоміжна площа до плану будівлі під літ. «Б-1» становить 23,1 кв.м.

У відповідності із звітом № 2-01/18ТО про проведення технічного обстеження цього готельного комплексу, складеному та затвердженому 6 січня 2018 року ФОП ОСОБА_6, ним були оглянуті несучі та огороджувальні конструкції об'єкта, зовнішні та внутрішні стіни, фундаменти, покрівля, віконні та дверні блоки, підлога, зовнішнє та внутрішнє оздоблення, перекриття та встановлено їх готовність до експлуатації.

Згідно з довідкою управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин міста від 2 жовтня 2012 року, відповідно до рішення міськвиконкому від 25 грудня 2008 року № 1199 «Про затвердження порядку надання та зміни адресної нумерації об'єктом нерухомості м. Сміла», чергового адресного плану міста та проведення впорядкування адресної нумерації новозбудованому готельному комплексу по АДРЕСА_2

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб.

Як вбачається ч. 3 цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з п. 8 постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Пунктом 12 постанови визначено, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Аналізуючи наведені норми суд приходить до наступного.

На підтвердження свого права на користування земельною ділянкою позивачем надано договори землі від 5 липня 2016 року Смілянська міська рада передала в оренду ФОП ОСОБА_3 в платне користування розташовані за цією адресою дві земельні ділянки площами 0,0172 га та 0,0038 га строком на 10 років до 28 квітня 2026 року.

Згідно зі статтями 125 та 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У відповідності із ст. 17 ЗУ «Про оренду землі», чинною на момент укладення договору, об'єкт за договором оренди вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 11 липня 2016 року на підставі цих договорів ФОП ОСОБА_3 5 липня 2016 року зареєстрував своє право користування земельними ділянками.

У відповідності з п. 15, 17 цих договорів земельні ділянки було передано в оренду під існуючий заклад громадського харчування-кафе; умовою збереження стану об'єкта оренди є заборона самовільної забудови земельних ділянок.

З наведених договорів судом встановлено, що право користування земельною ділянкою, на якій здійснено самочинне будівництво, виникало у ФОП ОСОБА_3 з метою здійснення господарської діяльності, а не у ОСОБА_3 як фізичної особи.

Крім того, договори оренди земельних ділянок було укладено у 2016 року, а самочинне будівництво, як зазначив позивач у позовній заяві, було здійснено у 2008 році. Згідно з технічним паспортом на цей об'єкт, факт самочинного будівництва було зафіксовано у 2013 році.

Суду не надано доказів того, що на час здійснення будівництва готельного комплексу позивач був власником чи землекористувачем земельних ділянок, на яких розміщене самочинне будівництво, враховуючи, що навіть у наданих позивачем договорах оренди зазначена пряма заборона на забудову орендованого майна. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що до 2016 року ФОП ОСОБА_3 використовував земельні ділянки на підставі договорів оренди.

Згідно із 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Ні позивач, ні його представник не надали суду відповідних доказів належності ОСОБА_3 земельних ділянок, на яких здійснено самочинне будівництво, на праві власності чи користуванні; не клопотали про витребування таких доказів судом.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ „Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" від 30 березня 2012 року № 6 за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

ОСОБА_3 в позовній заяві і його представник у судовому засіданні стверджували, що з метою узаконення самочинного будівництва позивач звертався до управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин виконавчого комітету Смілянської міської ради, але йому було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду.

Однак, суду не надано доказів на підтвердження цього. Пояснення сторін не є доказами у розумінні ст. 76 ЦПК України.

У відповідності із ст. 319, 328, 392 ЦК України, на які посилається позивач як на правове обґрунтування позову, власник користується, володіє та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності набувається на підставі, що не забороняється законом; власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведеними нормами права передбачено захист прав існуючого власника, право власності якого не визнається або оспорюється іншою особою, в той час як позивач у спорі про визнання права власності на самочинно добудоване нерухоме майно, не будучи власником спірного об'єкта нерухомості у добудованому вигляді, звертається до суду з метою набуття права власності на таке майно. Тобто визнання в судовому порядку права власності на річ за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення.

Таким чином, з огляду на відсутність в матеріалах справи фактів звернення позивача до відповідача у встановленому законом порядку для оформлення права власності, а також доказів порушення, невизнання чи заперечення прав позивача відповідачем чи іншими особами або створення неможливості реалізації ОСОБА_3 свого права власності, позов не підлягає до задоволення.

При цьому, судом враховано, що хоча і позивачем надано висновок про відповідність готельного комплексу будівельним нормам, однак доказів того, що самочинне будівництво не розміщене на інженерно-транспортній інфраструктурі міста (комплекс інженерних, транспортних споруд і комунікацій) суду не надано.

Відповідь управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин виконавчого комітету Смілянської міської ради від 3 вересня 2015 року, надана на звернення ОСОБА_3 та оформлена у вигляді довільного листа, не є належним доказом того, що збудований самочинно готельний комплекс відповідає генеральному плану міста та вимогам державних будівельних норм. Відповідний висновок суду не надано.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_1) до Смілянської міської ради (місцезнаходження - м. Сміла Черкаської області, вул. Незалежності, 37, ), треті особи: ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_4, паспорт серії НОМЕР_2, виданий 3 червня 1999 року Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області) та ОСОБА_5 (місце проживання - АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_3, виданий 29 квітня 1999 року Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області) про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: В. О. Прилуцький