Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 638/3935/15-ц

провадження № 61-5264св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року в складі судді Лазюка С. В. та ухвалу апеляційного суду Харківської області

від 18 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Бобровського В. В.,

ОСОБА_7, ОСОБА_8,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про знесення самовільно побудованої прибудови та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1, ОСОБА_2, які самочинно збудували прибудову до цієї квартири та безпідставно використовували земельну ділянку для її експлуатації та обслуговування, чим порушували умови експлуатації будинку та права інших мешканців. У подальшому вказана квартира була відчужена ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 14 лютого 2013 року.

На підставі викладеного Харківська міська рада просила звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,002 га на АДРЕСА_2 шляхом знесення самовільно побудованої прибудови до квартири АДРЕСА_1, з приведенням її у придатний для подальшого використання стан; повернути вказану земельну ділянку Харківській міській раді.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року позов задоволено. Зобов'язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,002 га на АДРЕСА_2 шляхом знесення самовільно побудованої прибудови до квартири № АДРЕСА_1 за рахунок ОСОБА_1, ОСОБА_2, з приведенням її у придатний для подальшого використання стан. Зобов'язано повернути вказану земельну ділянку Харківській міській раді. Стягнуто із ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Харківської міської ради судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право власності на самочинну прибудову за відповідачами не визнано. Позивач проти збереження прибудови заперечує. Також відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про відведення земельної ділянки для зведення спірної прибудови.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що прибудову до кватири АДРЕСА_1 здійснено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самочинно без відведення в установленому порядку для цієї мети земельної ділянки, з відступленням від наданого дозволу на облаштування квартири першого поверху балконом.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди розглянули справу за відсутності відповідачів, які не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Позивачем не подано доказів, що самочинне будівництво порушує його права. Спірна земельна ділянка знаходиться у спільній власності співвласників багатоквартирного будинку, а не у Харківської міської ради, права якої не порушені. Також позивачем не заявлено клопотання про призначення експертизи з метою встановлення фактичних обставин справи, а відповідачі не могли вчинити вказані процесуальні дії, оскільки не брали участі у розгляді справи. Також судами не вирішено питання про застосування строку позовної давності.

У листопаді 2016 року Харківська міська радаподала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що відповідачі самочинно здійснили прибудову до квартири, чим порушили права мешканців будинку. Відповідачі самовільно зайняли земельну ділянку, на яку мають право користування всі мешканці будинку. Судові рішення є законними та обґрунтованими.

01 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 26 березня 2001 року власниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 16 листопада 2009 року відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель управління земельних відносин Харківської міської ради на місцевості встановлено, що земельна ділянка АДРЕСА_1 загальною площею (орієнтовно) 0,002 га, використовується ОСОБА_1 для експлуатації та обслуговування прибудови до вищевказаної квартири НОМЕР_1

У подальшому вказана квартира була відчужена ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 14 лютого 2013 року.

Документи, що посвідчують право власності або право постійного користування земельною ділянкою у відповідачів відсутні.

Вирішуючи спір, суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Речі поділяються на рухомі та нерухомі. До нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення(статті 179,181 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об'єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК України).

Відповідно до статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах.

Отже, метою знесення об'єктів самочинного будівництва за позовом суб'єкта владних повноважень є не перехід права власності на ці об'єкти, а приведення будівництва у відповідність до імперативних вимог публічно-правових норм, направлених на захист суспільних інтересів.

Зважаючи на викладене, спір, який є предметом даного розгляду не пов'язаний з вирішенням питання щодо речового права, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування. Справа за позовом такого суб'єкта належить до компетенції адміністративних судів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Leo Zand v. Austria» (заява N 7360/76) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, визначальним критерієм віднесення справи до справ адміністративної юрисдикції є наявність стороною у справі суб'єкта владних повноважень та виконання ним у спірних відносинах управлінських функцій.

Водночас за приписами пункту 7 частини першої статті 4 КАС України

(у редакції Закону № 2147-VIII) суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 31 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, а саме: прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством; організація роботи, пов'язаної зі створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів; здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів; організація охорони, реставрації та використання пам'яток історії і культури, архітектури та містобудування, палацово-паркових, паркових і садибних комплексів, природних заповідників; вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування.

Зазначений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року № 11-251апп18.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що Харківська міська рада є суб'єктом владних повноважень, оскільки здійснює делеговані повноваження. Враховуючи вказане, спір у справі слід розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи за участю виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, які виникають під час виконання делегованих повноважень у сфері державного контролю за дотриманням законодавства у галузі будівництва.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої

статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись статтями 255, 256, 400, 409, 416, 418, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Провадження у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про знесення самовільно побудованої прибудови та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки закрити.

Повідомити Харківську міську раду, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська