Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 552/6299/16-ц

провадження № 61-3641св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд»,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду міста Полтави від 12 січня 2017 року у складі судді Васильєвої Л. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Карпушина Г.Л., Кузнєцової О. Ю.,

встановив:

У листопаді 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд» звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що товариство з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд» є балансоутримувачем гуртожитку на АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 на склад сім'ї із трьох осіб було надано для проживання житлову площу в кімнаті № 5 (нова нумерація № 11) у гуртожитку за вказаною вище адресою, де також були зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_5, як члени його сім'ї.

Посилаючись на те, що відповідачі з 2010 року не проживають в кімнаті № 11 та не сплачують за комунальні послуги, товариство з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд» просило позов задовольнити.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Полтави від 12 січня 2017 року позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд» задоволено.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловою кімнатою № 11, площею 26,8 кв. м у гуртожитку на АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зазначені особи з 2010 року у гуртожитку не проживають та не несуть витрат на утримання житла, що дає підстави в порядку статті 71 ЖК Української РСР для визнання їх такими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 06 грудня 2017 року заочне рішення Київського районного суду міста Полтави від 12 січня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції з огляду на те, що факт відсутності відповідачів за місцем реєстрації понад шість місяців є встановленим, а поважність причин такої відсутності ними не доведена.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема статей 71, 72 ЖК Української РСР, статті 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Скарга аргументована тим, що вона періодично з'являється у гуртожитку, оскільки там знаходяться її речі та майно, але не може потрапити у кімнату через фізичні перешкоди, що встановлені товариством з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд» та, зокрема, у зв'язку з навмисним відключенням електроенергії, що унеможливлює використання житлової кімнати за призначенням.

У квітні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд» подало відзив, у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суди всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Встановлено, що приміщення гуртожитку на АДРЕСА_1 під час приватизації Полтавського орендного підприємства будівельно-монтажного управління «Укрторгбуд», як об'єкт соціально-побутового призначення, не увійшло до статутного капіталу закритого акціонерного товариства «Укрторгбуд», залишено на його балансі як об'єкт державної власності (гуртожиток для робітників та службовців).

На даний час товариство з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд» є балансоутримувачем гуртожитку на АДРЕСА_1.

У 1982 році ОСОБА_4 на склад сім'ї було надано для проживання житлову площу в кімнаті № 5 (нова нумерація № 11) у гуртожитку за вказаною вище адресою, де також були зареєстровані члени його сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що відповідачі більше шести місяців без поважних причин не проживають у гуртожитку, тому втратили право користування цим житлом.

Проте повністю з висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи).

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідачі з 2010 року у кімнаті № 5 (нова нумерація № 11) не проживають, надавши акти від 15 березня 2013 року, від 30 листопада 2015 року, від 01 жовтня 2016 року та довідку від 01 листопада 2016 року про наявність у них заборгованості за комунальні послуги на суму 21 022,83 грн, дата виникнення якої з 2010 року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилалась на те, що не може потрапити до спірної кімнати у гуртожитку через перешкоди з боку товариства з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд», яке відключило електричну енергію та теплопостачання, що унеможливлює використання житла за призначенням.

У листі Фонду державного майна України по Полтавській області від 13 листопада 2017 року, адресованого ОСОБА_3, зазначено, що робоча група регіонального відділення провела перевірку стану утримання, зберігання та використання державного майна, що обліковується на балансі товариства з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд», за результатами якої проводиться відповідна робота. Балансоутримувачу з метою усунення порушень надано акт перевірки до виконання та наголошено на необхідності усунення перешкод у користуванні кімнатами № 10 (колишня № 4), № 11 (колишня № 5) шляхом вселення мешканців у спірні кімнати гуртожитку та відновлення електропостачання (а. с. 143).

Апеляційний суд всупереч вимогам статей 212-214, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) оцінки цим обставинам не надав, не з'ясував поважність причин відсутності ОСОБА_3 за місцем проживання.

Крім того, частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Гуртожиток на АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду, під час приватизації не увійшов до статутного фонду закритого акціонерного товариства «Укрторгбуд», яке на даний час є лише балансоутримувачем.

За визначенням статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Відповідно до статті 24 цього Закону балансоутримувач забезпечує належні експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не з'ясував, хто здійснює функції управління гуртожиткомна АДРЕСА_1 та не перевірив, чи має товариство з обмеженою відповідальністю «Укрторгбуд», яке є балансоутримувачем гуртожитку, повноваження на звернення до суду з цим позовом.

Тобто апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 06 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат