Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 644/6452/16-ц

провадження № 61-17530св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 30 січня 2017 року у складі судді Горчакова О. І. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2017 року в складі колегії суддів: Довгаль А. П., Коваленко І. П., Костенко Т. М.,

встановив:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь грошові кошти в сумі 3 615,00 дол. США, що еквівалентно 89 709,87 грн.

Вимоги обґрунтовував тим, що 02 жовтня 2009 року він передав відповідачу грошові кошти в сумі 3 615,00 дол. США, а останній зобов'язався продати належні йому 33,3 % у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «НВЦ Технологія ЛГМ».

Проте, отримавши кошти, ОСОБА_4 угоду купівлі-продажу не уклав, а 01 листопада 2013 року подав заяву про вихід зі складу учасників товариства та про проведення з ним розрахунку шляхом виплати вартості частки у статутному капіталі товариства та частки прибутку, одержаного товариством у поточному році до дати виходу учасника.

Посилаючись на те, що з 04 листопада 2013 року ОСОБА_4 вийшов зі складу учасників товариства й не має можливості виконати свої зобов'язання щодо передачі своєї частки в статутному капіталі вказаного товариства, на підставі статті 1212 ЦК України просив позов задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 30 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки оформлений у вигляді простої розписки договір купівлі-продажу корпоративних прав не породжує жодних юридичних наслідків.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2017 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 30 січня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5, посилаючись на незастосування судами норм матеріального права, зокрема статті 1212 ЦК України, та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, не врахували те, що відповідач не заперечував факт отримання грошових коштів від нього, які є попередньою оплатою товару.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 644/6452/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Встановлено, що 02 жовтня 2009 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 3 615,00 дол. США, а останній зобов'язався продати належні йому 33,3 % у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «НВЦ Технологія ЛГМ».

01 листопада 2013 року ОСОБА_4 подав заяву про вихід зі складу учасників товариства та про проведення з ним розрахунку шляхом виплати вартості частки у статутному капіталі товариства та частки прибутку, одержаного товариством у поточному році до дати виходу учасника.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач отримав від нього грошові кошти в сумі 3 613,00 дол. США та не здійснив жодних дій, спрямованих на передачу частки у статутному капіталі товариства, у зв'язку з чим просив стягнути ці кошти на підставі статті 1212 ЦК України.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 не заперечував, що отримав ці кошти від ОСОБА_3, проте вважав їх дивідендами.

Відмовляючи ОСОБА_3 в позові, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки оформлений у вигляді простої розписки договір купівлі-продажу корпоративних прав не породжує юридичних наслідків.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що позовна заява не містить ніяких обґрунтувань щодо застосування до цих правовідносин положень статті 1212 ЦК України, якою врегульовані загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, а позивач лише процитував частину першої цієї статті.

З висновками апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув увагу на те, що місцевий суд невірно встановив правову природу розписки від 02 жовтня 2009 року, за змістом якої позивач передав відповідачу 3 615,00 дол. США.

Так, рішенням Господарського суду Харківської області від 11 листопада 2015 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03 лютого 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 04 квітня 2016 року, частково був задоволений позов ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «НВЦ ЄТМ» про стягнення вартості частини майна, пропорційно частці у статутному капіталі товариства. З товариства з обмеженою відповідальністю «НВЦ ЄТМ» на користь ОСОБА_4 стягнуто вартість частини майна, пропорційну його частці в статутному капіталі товариства, в сумі 79 982,66 грн, інфляційні втрати в сумі 36 951,99 грн, та 3 % річних у сумі 1 978,75 грн.

Вказаним рішенням було надано правову оцінку розписці від 02 жовтня 2009 року, на підставі якої ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 3 615,00 дол. США.

Зокрема, господарський суд дійшов висновку про те, що вказана розписка не може бути визнана ані договором купівлі-продажу корпоративних прав, ані договором позики.

Тобто, відносини сторін не є договірними.

Встановлені судовим рішенням у вищезазначеній справі обставини відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, мають преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи.

Таким чином, права позивача, який є власником майна (грошових коштів), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (відповідача), з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, оскільки наявні правові відносини речово-правового характеру безпосередньо між власником (ОСОБА_3.) та володільцем майна (ОСОБА_4

Крім того, за своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам.

Неправильне тлумачення судами статті 16 ЦК України призвело до неправомірної відмови позивачу в реалізації його права на судовий захист.

Зокрема, суд першої інстанції, встановивши, що відповідач фактично отримав грошові кошти від позивача, про що він сам не заперечував під час розгляду справи, не захистив його порушене право.

Пославшись на те, що позовна заява на містить ніяких обґрунтувань щодо застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, апеляційний суд не звернув уваги на те, що підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Перевіряючи в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, апеляційний суд також не звернув уваги на вищевикладене, допущені судом першої інстанції помилки не виправив.

Ураховуючи зазначене, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2017 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило