Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 161/18238/15-ц

провадження № 61-1098св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року у складі судді Олексюка А. В. та рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 травня 1998 року по 12 лютого 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними було придбано земельну ділянку площею 1 213 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у АДРЕСА_8. На вказаній земельній ділянці вони з відповідачем розпочали будівництво житлового будинку загальною площе 455,36 кв. м, який не зданий до експлуатації, а право власності на нього у встановленому законом порядку не зареєстроване.

Стверджував, що за час шлюбу ними було придбано автомобіль марки «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_1. Даний автомобіль 02 грудня 2015 року без його згоди відповідачем було відчужено третій особі.

За час шлюбу на ім'я ОСОБА_5 ними було відкрито два депозитні рахунки у ПАТ «Брокбізнесбанк» та ПАТ «Банк інвестиції та заощаджень», розмір яких станом на 22 лютого 2016 року становив відповідно 9 545 євро та 423 710 грн.

За рахунок пільгового довготермінового кредиту на придбання житла від 02 листопада 2004 року, за час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Ним було внесено 78 % вартості квартири, а ОСОБА_3 - 22%, оскільки більша частина коштів була виплачена банку ним особисто після припинення ведення спільного господарства з відповідачем, а тому, вказував, що частки співвласників мають бути визначені з урахуванням сум, внесених на придбання спірної квартири кожною зі сторін.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: визнати автомобіль «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_1, земельну ділянку площею 1 213 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться у АДРЕСА_8, житловий будинок загальною площею 455,36 кв. м, депозитні грошові вклади у ПАТ Брокбізесбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень» об'єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3;

визнати за ним право власності: на 1/2 частину земельної ділянки площею 1 213 кв. м, кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться у АДРЕСА_8; на 1/2 будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані у процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_8; на 78/100 частин квартири АДРЕСА_1;

стягнути з ОСОБА_3 на його користь: компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 126 395 грн.; 4 772,50 євро, що складає 1/2 частку грошового вкладу у ПАТ «Брокбізнесбанк», що за курсом Національного банку України становив 120 887,42 грн.; суму в розмірі 211 885,50 грн., що складає 1/2 частку грошового вкладу у ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень».

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за час спільного проживання сторони за рахунок пільгового довготермінового кредиту на придбання житла придбали квартиру АДРЕСА_1. Вважала, що суд повинен відійти від принципу рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки іншого житла вона не має, на її повному утриманні перебуває двоє їх спільних дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які разом з нею проживають у батьківській квартирі, а тому суд має врахувати інтереси неповнолітніх дітей сторін.

Вказувала, що автомобіль марки «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_1, земельна ділянка площею 1 213 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться у с. Рованці, Луцького району Волинської області, будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані у процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м, що знаходиться на вказаній земельній ділянці, грошові вклади у розмірі 4 772,50 євро та 211 885,50 грн., розміщені у ПАТ «Брокбізнесбанк» та ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», відповідно, являються її особистою приватною власністю.

Посилалася на те, що ОСОБА_1 28 січня 2016 року було нараховано значні грошові кошти під час звільнення з органів податкової міліції, які, на її думку, теж повинні бути поділені судом.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину грошових коштів, отриманих ОСОБА_1 при звільненні з органів податкової міліції, стягнувши на її користь суму в розмірі 122 720,11 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 червня 2016 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 об'єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3: автомобіль марки «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_1; земельну ділянку площею 1 213 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8; будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 1213 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 та будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію 1/2 вартості автомобіля марки «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_1, у розмірі 126 395 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 67,7 кв. м (житловою площею 43,9 кв.м), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 вересня 2017 року від 05 жовтня 2017 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а тому майно набуте сторонами за час шлюбу слід поділити порівну.

Суд вказав, що посилання ОСОБА_3 на те, що спірні: автомобіль, земельна ділянка та об'єкт незавершеного будівництва придбані відповідачем за власні кошти, які їй надавались матір'ю - ОСОБА_9, не можуть бути прийняті до уваги, так як дана обставина не доведена належними доказами та є припущенням.

Суд не встановив підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі квартири АДРЕСА_1, оскільки сторони таких доказів не надали.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2017 року в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_1, визнання права власності на будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку в с. Рованці Луцького району Волинської області та стягнення компенсації 1/2 вартості автомобіля скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.

У позові ОСОБА_1 про визнання об'єктом спільної сумісної власності автомобіля «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_1, стягнення компенсації 1/2 його вартості, визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку площею 455,36 кв. м за адресою: с. Рованці, Луцького району Волинської області відмовлено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 67,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У решті рішення залишено без змін.

Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2017 року в частині вирішення судових витрат змінено, вирішено питання розподілу судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Апеляційний суд вважав спірний автомобіль особистою власністю ОСОБА_3, оскільки він був придбаний за кошти, які надані особисто їй матір'ю - ОСОБА_9 Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог ОСОБА_1 про визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя житлового будинку площею 455, 36 кв. м за адресою: с. Рованці, Луцького району Волинської області, оскільки даний об'єкт нерухомості статусу житлового будинку ще не набув. Погодився апеляційний суд і з відсутністю підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, про що просила ОСОБА_3, у зв'язку з проживанням разом з нею спільних дітей сторін.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог його позову про визнання житлового будинку площею 455,36 кв. м за адресою: с. Рованці, Луцького району Волинської області об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності за ним на 78/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог. Скасувати рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя сторін автомобіля марки «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_1, та стягнення з ОСОБА_3 на його користь компенсацію Ѕ частини його вартості у розмірі 126 395 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції у частині визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя сторін та компенсації половини його вартості, оскільки відповідачем не доведено факту отримання коштів на покупку автомобіля у позику від її матері.

Вважає незаконними рішення судів про відмову у визнанні житлового будинку площею 455,36 кв. м за адресою: с. Рованці, Луцького району Волинської області об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки ним не ставилося питання про визнання права власності на вказаний будинок, а лише визнання будинку, який не введено до експлуатації, об'єктом спільного сумісного майна подружжя. На підтвердження своїх доводів наводить висновок Верховного Суду України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.

Посилається на те, що він оплатив 44 451,34 грн. кредиту на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 за особисті кошти після припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства з відповідачем, що становить 78 % вартості квартири, і це не було взято судами до уваги та безпідставно відмовлено у задоволенні його вимог про відступлення від рівності часток подружжя при поділі спірної квартири.

У частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 половини коштів, отриманих при звільненні з органів податкової міліції судові рішення не оскаржуються, а тому, відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, колегією суддів не переглядаються.

У березні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, оскільки апеляційний суд надав повну та об'єктивну оцінку усім наявним доказам, визнавши спірний автомобіль особистою приватною власністю відповідача. Вказує, що позивач не правильно розуміє поняття «об'єкт незавершеного будівництва» та «житловий будинок», безпідставно заявляючи про визнання саме житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, хоча його будівництво ще не завершено. Безпідставними є посилання представника позивача про те, що між сторонами припинені будь-які сімейні відносини з липня 2015 року, оскільки у справі про розлучення сторонам був наданий строк для примирення саме за клопотанням ОСОБА_1 та шлюб розірвано тільки 12 лютого 2016 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 23 травня 1998 року по 12 лютого 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду від 12 лютого 2016 року було розірвано.

Від спільного подружнього життя у сторін народилися двоє дітей: син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір'ю.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати об'єктом спільної сумісної власності автомобіль «KIA CEED», номерний знак НОМЕР_1, що придбаний 15 лютого 2008 року та стягнути на його користь 1/2 частину його вартості, а саме 126 395 грн., оскільки транспортний засіб був відчужений до розірвання шлюбу третій особі без його згоди.

Відмовляючи у задоволенні вказаної вимоги ОСОБА_1, апеляційний суд дійшов висновку, що даний транспортний засіб є особистою власністю ОСОБА_3, оскільки придбаний за кошти, які надані особисто їй матір'ю - ОСОБА_9

Такого висновку суд дійшов на підставі наступних доказів.

Із заяви на видачу готівки № 1789 від 11 лютого 2008 року вбачається, що Філією відділення «Промінвестбанку» у м. Червонограді Львівської області було виплачено ОСОБА_9 127 650 грн.

Відповідно до квитанції № 2953 від 11 лютого 2008 року ОСОБА_9 перераховано ОСОБА_3 127 650 грн.

Згідно з платіжними дорученнями № 1, 2 від 11 лютого 2008 року ОСОБА_3 на рахунки Луцької філії «Українських автомобільний холдинг» перераховано двома платежами 55 650 грн. та 72 000 грн.

Із свідоцтва про реєстрацію автомобіля «KIA CEED» 2008 року випуску його власником вказано ОСОБА_3

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Вирішуючи спір, апеляційний суд послався на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, проте не звернув уваги на змінену позицію Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 від 24 травня 2017 року, яка відповідає нормам СК України про презумпцію спільності майна подружжя, за якою не позивач доводить, а відповідач спростовує цю презумпцію.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Всупереч вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року апеляційним судом не було забезпечено повний та всебічний розгляд справи у вказаній частині, не встановлено достовірно, чи кошти на придбання спірного автомобіля надавалися ОСОБА_3 матір'ю - ОСОБА_9 особисто у приватну власність, чи на потреби сім'ї, чи достатньо наданих відповідачем доказів для спростування матеріально-правової презумпції спільності майна подружжя.

Апеляційний суд не перевірив доводів ОСОБА_3 про те, що передача коштів була оформлена між ними цивільно-правовою угодою та не надав оцінки доводам ОСОБА_1 про те, що він був вказаний у свідоцтві про реєстрацію спірного транспортного засобу, як особа, що має право ним керувати.

Судами також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 18 лютого 2008 року ОСОБА_3 придбано земельну ділянку площею 1 213 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8.

На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок площею 455,36 кв. м, будівництво якого не завершено та здійснювалось сторонами за час шлюбу.

Відповідно до статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Майном відповідно до статті 179 та частини першої статті 190 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У частині тертій статті 331 ЦК України встановлено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя вказаного будинку з підстав того, що даний об'єкт нерухомості статусу житлового будинку ще не набув і не є об'єктом цивільного права, суди не звернули увагу, що позивач не заявляв вимог про визнання права власності та поділу житлового будинку, будівництво якого не завершено, так як просив визнати зазначене майно спільним сумісним майном подружжя.

Суди всупереч частини першої статті 360-7 ЦПК України 2004 року не врахували правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 та від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, відповідно до яких, не ухвалюючи рішення про визнання права власності на незавершений будівництвом будинок, можливо визнати, що цей будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі статті 60 СК України, та не навели мотивів відступлення від правових позицій, викладених у вказаних постановах Верховного Суду України.

Суди попередніх інстанцій також встановили, що на підставі свідоцтва про право власності від 15 грудня 2006 року, власником квартири АДРЕСА_1, є ОСОБА_1

Для придбання вказаної квартири ОСОБА_1, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, уклав з Волинським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву кредитну угоду від 02 листопада 2004 року № 149, згідно якої отримав кредит у розмірі 84 731 грн. на придбання вказаної квартири.

Згідно з довідки Волинського регіонального відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву від 09 березня 2016 року № 264 зобов'язання по зазначеній вище кредитній угоді виконані ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 у частині визнання за ним право власності на 78/100 частин квартири, суди вважали, що квартира АДРЕСА_1 була набута сторонами за час шлюбу для потреб сім'ї, а його твердження про те, що внесена ним частка становить 78 % та вносилась після припинення шлюбних відносин, а ОСОБА_3 внесла 22% вартості спірної квартири, є безпідставним, оскільки 43 861,34 грн. було внесено ОСОБА_1 у рахунок оплати за квартиру 24 грудня 2015 року, а шлюб між сторонами було розірвано 12 лютого 2016 року.

При цьому апеляційний суд вказав, що при вирішенні цивільної справи про розірвання шлюбу не встановлені обставини щодо конкретного часу припинення фактичних шлюбних відносин, а під час розгляду даної справи, сторони не доводили та належними доказами не обґрунтовували час припинення шлюбних відносин.

Колегія суддів вважає такий висновок передчасним.

Відповідно до частини сьомої статті 57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов'язань за договорами позики.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

У статті 212 ЦПК України 2004 року визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

Частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Положеннями частини 4 статті 10 ЦПК України 2004 року на суд також покладені певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд не врахував наведених норм права та у порушення статей 212-214, 303, 316, ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, не встановив, чи дійсно 78 % вартості спірної квартири було виплачено ОСОБА_1 за особисті кошти після припинення ведення спільного господарства сторонами, не перевірив доводів його апеляційної скарги про те, що шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені у липні 2015 року, а вказана частина коштів сплачена 09 березня 2016 року, та ОСОБА_3 дану обставину визнавала, що згідно з частиною першою статті 61 ЦПК України 2004 року доказуванню не підлягає, та не зазначив у судовому рішенні мотивів їх відхилення.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що апеляційний суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи в оскаржуваній частині, формально її розглянув, не врахував висновків Верховного Суду України про застосування норм права у подібних правовідносинах, фактично самоусунувшись від належного розгляду справи у цій частині.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, беручи до уваги, що при поділі майна подружжя враховується все їхнє спільне майно, то справу в частині вирішення позову ОСОБА_1 необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 04 грудня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк