Справа № 165/2824/17 Головуючий у 1 інстанції: Ференс-Піжук О.Р.
Провадження № 22-ц/773/699/18 Категорія: 55 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Грушицького А.І.,

суддів Данилюк В.А., Киці С.І.,

з участю секретаря судового засідання Вергуна Т.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 12 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

11 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивувала тим, що з 1 червня 2007 року по 5 квітня 2016 року працювала продавцем продовольчих та промислових товарів у ФОП ОСОБА_3

Зазначає, що в день звільнення відповідач не провела з нею повного розрахунку, а саме не виплатила компенсацію за 11 календарних днів невикористаної відпустки, у зв'язку з чим позивач змушена була звернутися до Управління Держпраці у Волинській області, яким було зобов'язано відповідача здійснити з нею повний розрахунок.

7 листопада 2017 року відповідач виплатила компенсацію за 11 календарних днів невикористаної відпустки, однак не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 6 квітня 2016 року по 7 листопада 2017 року.

Просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_3 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 26309,19 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 12 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи по день фактичного розрахунку в розмірі 26309,19 грн. відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, 800 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Нововолиського міського суду Волинської області від 12 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3, її представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5, просять суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, кожен окремо, подану апеляційну скаргу підтримали з підстав в ній зазначених.

Відповідач ОСОБА_3, її представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5, кожен окремо, апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представників відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки відповідачем вжито усіх необхідних заходів по виплаті позивачу компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, крім того, на момент звільнення у позивача претензій по оплаті праці не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно трудової книжки позивача, трудового договору від 1 червня 2007 року та угодою про зміну (доповнення) трудового договору між працівником і фізичною особою від 1 січня 2011 року, укладених між ОСОБА_3 і ОСОБА_1, остання з 1 червня 2007 року по 5 квітня 2016 року працювала продавцем продовольчих та промислових товарів у ФОП ОСОБА_3 (а.с. 5-8).

5 квітня 2016 року позивач звернулася до відповідача із заявою про звільнення з роботи за згодою сторін, в якій зазначила, що претензій по оплаті заробітної плати не має. Того ж дня ОСОБА_1 була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5, 64).

В розписці від 12 квітня 2016 року ОСОБА_1 зазначила, що отримала заробітну плату за останній місяць в розмірі 1450 грн. та розрахункові в розмірі 1140,26 грн. (а.с. 63).

З індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1, наданих Пенсійним фондом України, вбачається, що сума заробітку для нарахування пенсії за квітень 2016 року становила 2485,65 грн., страховий стаж враховано 30 днів, з яких сплачено страховий внесок (а.с. 9, 10).

Згідно акту перевірки Управління Держпраці у Волинській області від 10 травня 2016 року, проведеної головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Мельниковою Т.В. за зверненням ОСОБА_1, в період з 11 травня 2016 року по 12 травня 2016 року здійснювалась перевірка додержання законодавства про працю, за результатами якої 12 травня 2016 року було внесено припис № 04-0060/125-102, яким зобов'язано ФОП ОСОБА_3 виплачувати заробітну плату працівнику за час відпустки не пізніше ніж за три дні до її початку згідно ст. 21 Закону України «Про відпустки»; виконувати ч. 1 ст. 116 КЗпП України, а саме у день звільнення проводити повний розрахунок зі звільненими працівниками; виконувати ст. 83 КЗпП України, при розрахунку з працівником в повному обсязі виплачувати грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки. Приписом зобов'язано відповідача усунути порушення норм трудового законодавства в строк до 12 червня 2016 року та письмово інформувати про виконання вимог припису Управління Держпраці у Волинській області (а.с. 11-23).

17 травня 2016 року головним державним інспектором Мельниковою Т.В. складено протокол про адміністративне правопорушення № 04-0060/53 щодо ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 41 КУпАП (а.с. 24-26) та 25 травня 2016 року постановою першого заступника начальника Управління Держпраці у Волинській області Бондарчуком Ю.Т. за вищевказане порушення на ФОП ОСОБА_3 накладено штраф в розмірі 1450 грн. (а.с. 32-33).

Також судом встановлено, що після проведеної перевірки Управління Держпраці у Волинській області, відповідач надсилала позивачу письмову пропозицію про мирне врегулювання спору, в якій пропонувала з'явитись для отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 5 квітня 2016 року по 12 квітня 2016 року та грошової компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, що підтверджується поштовою квитанцією від 31 травня 2016 року (а.с. 62).

З фіскальних чеків від 2 червня 2016 року та 31 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3 на виконання припису Управління Держпраці у Волинській області поштовим переказом надіслала позивачеві грошові перекази на суму 448,57 грн. та 432,11 грн., що становили середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 5 квітня 2016 року по 12 квітня 2016 року та компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 61).

Згідно повідомлення ПАТ «Укрпошта» грошові поштові перекази за № 7/16 на суму 422,11 грн. та № 7/17 на суму 438,57 грн. від 2 червня 2016 року для одержувача ОСОБА_1 за адресою проживання: с. Хренів Іваничівський район, Волинська область надійшли у ВПЗ Гряди 6 червня 2016 року та були повернуті 10 червня 2016 року відправнику ОСОБА_3 за усною відмовою одержувача від одержання. Грошові перекази за № 9/178 на суму 422,11 грн. та № 9/179 на суму 438,57 грн. від 31 жовтня 2017 року для одержувача ОСОБА_1 надійшли у ВПЗ Гряди 4 листопада 2017 року та були виплачені адресату 7 листопада 2017 року (а.с. 93-95).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 117 КЗпП України передбачено в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

На момент звільнення у ОСОБА_1 претензій по оплаті праці не було (а.с. 64).

Оскільки нормою ст. 117 КЗпП України пов'язано обов'язок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з наявністю вини в цій затримці власника або уповноваженого ним органу, тому відповідно суд має встановити наявність вини роботодавця в затримці розрахунку при звільненні працівника.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що після проведеної перевірки Управління Держпраці у Волинській області відповідач 31 травня 2016 року надсилала позивачу письмову пропозицію про врегулювання спору, в якій пропонувала з'явитись для отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та грошової компенсації за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, однак позивач для отримання вказаних коштів не з'явилась.

Також відповідачем 2 червня 2016 року було здійснено грошові перекази на адресу ОСОБА_1, які остання не виявила бажання отримати (а.с. 93).

Отже, належних та допустимих доказів вини відповідача у затримці виплати коштів, як обов'язкової умови застосування відповідальності до роботодавця, передбаченої ст. 117 КЗпП України, під час розгляду справи не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката у зв'язку з підготовкою відзиву на апеляційну скаргу та представництвом в суді апеляційної інстанції, воно не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано суду належних платіжних документів про понесення таких витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 12 квітня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді