ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1043/18 Справа № 210/1593/18 Суддя у 1-й інстанції - Ступак С.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач -ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06 квітня 2018 року про забезпечення позову, постановлену суддею Ступаком С.В. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування завданої моральної шкоди.

Разом із позовної заявою позивач подав заяву про забезпечення позову. В мотивування заяви зазначив, що відповідач є пенсіонеркою, не має іншого доходу, має нерухомість у вигляді двох квартир. В разі задоволення його позовних вимог, за для уникнення виконання рішення суду може їх відчужити, що унеможливить подальше виконання судового рішення. Просив суд накласти арешт на усе нерухоме майно відповідача.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06 квітня 2018 року, заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Накладено арешту на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 що належить ОСОБА_2 до набрання законної сили рішення по справі, що знаходиться в провадженні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування завданої моральної шкоди.

Не погоджуючись із ухвалою суду, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, та згодом доповнення до неї, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову про відмову ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову. В мотивування апеляційної скарги посилається на те, що судом не наведено фактичних наявних підстав та ризиків можливого не виконання рішення суду. Позивачем не надано жодного доказу, ймовірного невиконання судового рішення. При накладенні арешту на майно, судом не перевірено його належність.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог, вимог заяви про забезпечення позову, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги позивачем про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення 200000 грн. у відшкодування спричиненої шкоди є взаємопов'язаними з нерухомим майном відповідача, на яке накладено арешт, тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим судове рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Як роз'яснено в п. 1, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як видно з матеріалів справи, предметом позовних вимог ОСОБА_1 є захистчесті, гідності, ділової репутації та відшкодування завданої моральної шкоди через поширення відповідачем, на думку позивача, щодо нього неправдивої інформації.

З тексту позовної заяви видно, що заявлені ОСОБА_1 вимог жодним чином не взаємопов'язані та не стосуються нерухомого майна квартир відповідача на які судом першої інстанції накладений арешт.

Зважаючи на те, що між сторонами відсутній спір з приводу нерухомого майна, на яке накладено арешт, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про взаємопов'язаність заявлених позовних вимог із заходами забезпечення позову.

Згідно приписів частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зокрема, рішеннями Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» вказується про необхідність додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції про наявність достатніх доказів та підстав вважати, що існують об'єктивно наявні ризики можливого не виконання відповідачем ОСОБА_2 майбутнього рішення суду. А також, колегія суддів, приходить до висновку про не співмірність заявлених позовних вимог із заходами забезпечення позову у вигляді обмеження ОСОБА_2 у праві володіння нерухомим майном на власний розсуд, шляхом накладення на нього арешту. Колегія суддів вважає, що обраний заявником захід призведе до неправомірного втручання у право мірного володіння особою нерухомим майном.

При цьому, колегія суддів зауважує, що позивач не позбавлений права просити суд застосувати іншій захід збезпечення позову протягом подальшого розгляду даної цивільної справи.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що на підставі положення ст.376 ЦПК України ухвала суду, як така, що постановлена без повного урахування обставин справи із порушенням вимог процесуального законодавства підлягає скасуванню, з постановленням нової про відмову ОСОБА_1.В задоволенні заяви про забезпечення його позову до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування завданої моральної шкоди, шляхом накладання арешту на усе нерухоме майноОСОБА_2

Згідно положення ч.13 ст.141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції при ухваленні нового рішення здійснює розподіл судових витрат. При зверненні до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_2 сплатила 352,40 грн. судового збору, який підлягає стягненню зі заявника.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 06 квітня 2018 року скасувати та постановити нову.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення його позовудо ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування завданої моральної шкоди, шляхом накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 що належить ОСОБА_2.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги у сумі 352,40 грн

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 04 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: