Справа № 305/756/18
Провадження по справі 2/305/518/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.06.2018 року Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Ємчука В.Е.

за участі секретаря судового засідання - Орос С.Ю.

представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Боднара В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 як представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Рахівська районна державна адміністрація Закарпатської області в особі органу опіки та піклування Рахівської РДА Закарпатської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди батька дитини,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 як представник ОСОБА_3 (далі Позивач)звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 (далі Відповідач), третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Рахівська районна державна адміністрація Закарпатської області в особі органу опіки та піклування Рахівської РДА Закарпатської області (далі третя особа) про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди батька дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з громадянином ОСОБА_4 Позивач перебувала у шлюбі з 26 листопада 2005 року по 22 січня 2015 року. Від шлюбу у сторін народилася одна дитина, син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на день подачі даної заяви знаходиться на повному матеріальному утриманні та вихованні Позивача. На сьогоднішній день у Позивача, як у особи, на вихованні та утриманні якої знаходиться неповнолітня дитина, є практична та фінансова можливість надання реабілітаційного відпочинку та оздоровлення за межами нашої Держави синові ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який являється інвалідом дитинства та якому необхідно пройти відповідний курс лікування та реабілітації. Враховуючи те, що для виїзду за кордон необхідно мати дозвіл другого з батьків, з ким дитина не проживає на її вивезення за межі країни, Позивач в телефонному режимі звернулася до Відповідача з даним клопотанням, однак отримала неаргументовану та безпідставну відмову. Враховуючи наведені обставини періодичні поїздки за кордон забезпечать дитині кваліфіковане обстеження та оздоровлення, вважає, що позовні вимоги підлягають до повного задоволення. У зв'язку з навденим просив винести судове рішення, яким надати громадянці ОСОБА_3 тимчасовий дозвіл на виїзд малолітнього сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до Країн Євросоюзу та Шенгенської угоди, в томі числі й зокрема, до Польщі, Італії, Іспанії, Славаччини, Угорщини, Чехії, Румунії та Російської Федерації в супроводі його матері, ОСОБА_3 та/або у супроводі інших осіб, уповноважених нею у встановленому порядку, в тому числі з бабусею дитини, громадянкою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, без нотаріально посвідченої згоди батька дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, строком на один рік, який розпочинається з дня набрання рішенням суду законної сили. Судові витрати залишити за Позивачем.

Представник Позивача, ОСОБА_1, 12.06.2018 року подано позовну заяву про зменшення позовних вимог, в якій зазначив, що зважаючи на деякі об'єктивні обставини справи, позовні вимоги первісної позовної заяви щодо переліку країн, в які слід надати дозвіл на виїзд дитини за конрдон без нотаріально посвідченої згоди батька, Позивач зменшує. На сьогоднішій день Позивач має остаточний намір відвідати країни Західної Європи, де її дитині може бути надана допомога з реабілітаційним відпочинком та оздоровленням, якими являються, зокрема Італія, в тому числі Іспанія та Румунія. Для потрапляння її особисто, дитини та чи осіб, які будуть супроводжувати останню на територію даних Держав, зокрема до Італії, Позивачці, іншим уповноваженим особам слід перетнути проміжну територію Словацької Республіки та Австрії, а щоб потрапити до Іспанії, слід перетнути ще й Францію. Отже, зменшує позовні вимоги виклавши їх в такій редакції: "надати громадянці ОСОБА_3 тимчасовий дозвіл на виїзд малолітнього сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України, зокрема до Італії, в тому числі до Іспанії та Румунії, з транзитним переїздом через проміжні країни Славацьку Республіку, Австрію, Францію, в супроводі його матері, ОСОБА_3 та/або в супроводі інших осіб, уповноважених нею у встановленому порядку, у тому числі з бабусею дитини, громадянкою ОСОБА_8, без нотаріально посвідченої згоди батька дитини, ОСОБА_4, строком на шість місяців, який розпочнеться з дня набрання рішенням суду законної сили".

Представник Позивача, ОСОБА_1, позовні вимоги підтримав та наполягав на задоволенні позову.

Відповідач, ОСОБА_4, будучи 24.05.2018 року належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає, не заперечує проти його задоволення. Відзиву у визначений судом п'ятнадцятиденний строк з дня вручення копії ухвали суду про відкриття провадження у справі суду не надав.

Представник органу опіки та піклування Рахівської РДА Кокіш О.П.

Заслухавши представників Позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2005 року. Рішенням Рахівського районного суду від 22.01.2015, яке набуло законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_10 проживає разом з матір'ю, ОСОБА_3 та перебуває на її утриманні та вихованні.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, та є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції передбачає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Стаття 11 Конвенції покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. З цією метою Держави-учасниці Конвенції сприяють укладанню двосторонніх або багатосторонніх угод чи приєднуються до чинних угод.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (ст. 51). Вказані положення знайшли своє втілення також і у нормах Сімейного кодексу України (далі СК). Так, відповідно до ч. ч. 5 та 6 ст. 7 СК учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини полягає у тому, що всі питання, які стосуються дитини, вирішуються за їх згодою.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року визначає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України (далі Правила), затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Пункт 4 Правил встановлює, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Також, відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил передбачено можливість виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених вище норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Такий правовий висновок висловив Верховний Суд України у Постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц .

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України.

Зазначене визначено й у Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція), де вживаються поняття «право піклування» і «право доступу», тлумачення яких обмежено виключно цілями Конвенції. Так, право піклування означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини. Право доступу включає право спілкуватися з дитиною, у тому числі переміщувати її на обмежений час в інше місце, ніж місце постійного проживання (ст. 5 Конвенції). Відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час в інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач у позовній заяві просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька строком на один рік, без зазначення початку та закінчення періоду виїзду, тобто на невизначений термін, надаючи перелік країн фактично ставить Відповідача та суд у ситуацію, коли взагалі не відомо те, куди саме виїжджатиме дитина, та й мету виїзду зазначає проходження курсу лікування та реабілітації, при цьому не додає жодних доказів того, що дитина направлена для лікування та реабілітації саме за кордон. Позивач не надала й доказів того, що Відповідач не має певної міри матеріально надати таку можливість дитині, і лише вона як заявник може сприяти тому, що дитина лікуватиметься чи буде оздоровлюватися за кордоном, тобто з користю проведе поїздку.

У разі задоволення таких вимог порушення прав батька дитини відносно виховання та спілкування з дитиною неминучі, оскільки з огляду на стосунки батьків, що проживають окремо, батько не зможе отримати точну інформацію щодо країни перебування його дитини в конкретний проміжок часу. Обрання ж судом самостійно одного проміжку часу для виїзду дитини до однієї з країни у супроводі матері без згоди батька із переліку, що міститься в позовних вимогах, не відповідає вимогам чинного законодавства та може призвести до порушення як прав дитини, так прав, обов'язків та інтересів батьків, тому суд не вдається до оцінки вимог позивача щодо періоду виїзду та конкретної країни, що містять позовні вимоги.

Крім того, Позивач не надала жодних доказів (копії направлених нею заяв, звернень тощо) ухилення Відповідача від надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Таким чином, враховуючи, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє, у даному випадку терміном на один рік, на постійні виїзди дитини за кордон без чіткого зазначення конкретної країни прямування, відповідного часового проміжку перебування у цій державі без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, та фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею, отже, з цих підстав суд відмовляє у задоволенні позову.

Судові витрати залишити за ОСОБА_3.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 263-265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 як представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Рахівська районна державна адміністрація Закарпатської області в особі органу опіки та піклування Рахівської РДА Закарпатської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди батька дитини.

Судовий збір залишити за Позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя: Ємчук В.Е.