Ухвала

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 2-3324/06

провадження № 61-15386ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у складі судді Рубана С. М.,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2006 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 майнову шкоду в розмірі 118 349 грн18 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 04 вересня 2007 року заяву представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 про перегляд заочного рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2006 року залишено без задоволення.

02 грудня 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2006 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2006 року залишено без руху. Надано строк для усунення виявлених у ній недоліків щодо надання обґрунтованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії ухвали суду. Роз`яснено, що у випадку невиконання вимог частини статті 297 ЦПК України у наданий строк або визнання причин пропуску строку на апеляційне оскарження неповажними, у відкритті апеляційного провадження буде відмовлено.

На виконання вимог ухвали Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Посилався на те, що ОСОБА_5 протягом всього часу розгляду справи перебував на стаціонарному лікуванні, внаслідок травми отриманої в результаті ДТП, а саме з 28 липня 2006 року по 03 травня 2007 року. З тодішнім своїм представником адвокатом ОСОБА_8, ОСОБА_5 уклав відповідну угоду про правову допомогу та на її виконання здійснив 100 % передплату послуг адвоката, а адвокат запевнив відповідача, що неодмінно виграє справу. При подальшому спілкуванні відповідача з тодішнім представником у вересні 2007 року, адвокат ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_5 про виграш справи. Після спілкування у вересні 2007 року і до теперішнього часу ОСОБА_5 припинив ділові відносини з адвокатом ОСОБА_8 та більше не спілкувався з ним взагалі.

Зазначав, що лише у 2017 році маючи намір виїхати за кордон на роботу після остаточного видужання ОСОБА_5 дізнався, що вказане рішення суду першої інстанції ухвалене не на його користь.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2006 року відмовлено.

23 лютого 2018 року представником ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подано касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року, в якій заявник просить скасувати указану ухвалу апеляційного суду та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п'ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо її незаконності та неправильності.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до статті 72 ЦПК України2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Положеннями частини першої статті 294 ЦПК України2004 року визначено строки апеляційного оскарження на рішення суду першої інстанції, які становлять десять днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

На підставі частини третьої статті 297 ЦПК України2004 року апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Відмовляючи представнику ОСОБА_5 - ОСОБА_7 у відкритті апеляційного провадження на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2006 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначені в заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення підстави для поновлення строку апеляційного оскарження, а саме недобросовісне та неналежне виконання представником відповідача ОСОБА_8 своїх повноважень, є неповажними.

Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач після одужання, тобто з 03 травня 2007 року, міг самостійно звернутися до канцелярії суду, дізнатися про результати розгляду справи, отримати копію оскаржуваного рішення та подати апеляційну скаргу. Проте таким правом відповідач скористався лише через 11 років.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справа «Рябих проти Росії» п. 46 рішення).

Відповідно до сталої практики Європейського суду, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа "Олександр Шевченко проти України" 26 квітня 2007 року, справа"Трух проти України" від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 справа "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам заявника про зазначені причини пропуску строку і зробив правильний висновок про їх неповажність.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не взяв до уваги всі обставини на які звертав увагу заявник не можуть бути прийняті до уваги судом касаційної інстанції, оскільки відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2018 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак С. О. Погрібний Г. І. Усик