Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 613/919/16-ц

провадження № 61-23288св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Піддубного Р. М., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що у листопаді 2015 року між ним і ОСОБА_2 були укладені два договори позики, за якими остання отримала у борг від нього 9 000,00 грн та 7 629,00 грн, про що склала відповідні розписки. Строк повернення коштів у розмірі 9 000,00 грн договором не передбачено, тому відповідно до абзацу 2 частини першої статті 1049 ЦК України позика повинна бути повернута протягом тридцяти днів від дня пред'явлення вимоги про це, а кошти у розмірі 7 629,00 грн позичальник зобов'язалася повернути до 01 березня 2016 року.

12 березня 2016 року він пред'явив вимогу про повернення коштів, однак протягом трьох місяців ОСОБА_2 не вчинила дій з повернення позики.

Посилаючись на те, що своїх зобов'язань за договорами позики позичальник не виконала, тобто позику не повернула, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 16 629,00 грн заборгованості за договорами позики.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року у складі судді Шалімова Д. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладені сторонами договори позики за змістом не відповідають вимогам закону, оскільки в одній розписці не зазначено дату її складання, а в іншій не зазначено, у кого були отримані кошти та кому ОСОБА_2 зобов'язується їх повернути. Позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження передачі коштів відповідачу, при цьому свідки, допитані в судовому засіданні, вказали на безгрошовість договорів позики, укладених між сторонами. Крім того, судом встановлено, що відповідач перебувала у трудових відносинах з позивачем, тому розписка від 25 листопада 2015 року, складена у день звільнення ОСОБА_2 з роботи, свідчить про наявність між сторонами інших правовідносин, не пов'язаних з виконанням зобов'язань за договором позики.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 16 629,00 грн і судовий збір у розмірі 1 157,52 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, встановивши, що надані позивачем оригінали розписок про отримання коштів є належними й допустимими доказами виникнення боргового зобов'язання; ці договори позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України; наявність у позивача оригіналів розписок згідно з положенням частини третьої статті 545 цього Кодексу свідчить про неповернення боргу відповідачем позивачу. Доказів на підтвердження безгрошовості позики відповідачем не надано. Показання свідків відповідно до частини другої статті 1051 ЦК України не є належним і допустимим доказом на підтвердження вказаних обставин. При цьому апеляційний суд відмовив у стягненні витрат на правову допомогу.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що наявність у позивача оригіналів розписок свідчить про отримання нею коштів у борг та невиконання свого обов'язку з повернення цих коштів, оскільки в суді першої інстанції було встановлено, що кошти за цими договорами вона не отримувала, боргових зобов'язань між сторонами не існує. Так, місцевий суд обґрунтовано взяв до уваги її пояснення, відповідно до яких вона кошти не отримувала, та покази свідків, які вказали на безгрошовість позики.

Відзив на касаційну скаргу позивач не подав.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2. було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти у розмірі 9 000,00 грн та зобов'язалася їх повернути (дата не зазначена). Позивач зазначив, що розписка складена у листопаді 2015 року, що відповідачем не спростовано (факт написання розписки).

25 листопада 2015 року між сторонами було укладено ще один договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти у розмірі 7 629,00 грн, які зобов'язалася повернути до 01 березня 2016 року.

Усі умови договорів позики були погоджені сторонами та викладені у відповідних розписках, підписаних ОСОБА_2 Оригінали розписок були надані позивачем і приєднані до матеріалів справи (а. с. 18, 19).

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду про часткове задоволенні позову ОСОБА_1 є законним і обґрунтованим та підстав для його скасування немає.

Так, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладені сторонами письмові договори позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов'язання.

При цьому, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальником не виконано. На підставі вказаних обставин, апеляційний суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики.

Доводи ОСОБА_2 про безгрошовість позики, про що свідчать її пояснення та показання свідків не впливають на правильність висновків апеляційного суду.

Так, у абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вказане свідчить, що показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики, інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, можуть підтвердити ці обставини відповідачем не надано.

Також судом установлено, що у період з 25 серпня 2015 року по 25 листопада 2015 року ОСОБА_2. працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на посаді продавця непродовольчих товарів, що підтверджується копією трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, від 25 серпня 2015 року № 2.

Проте наявність таких правовідносин сторін не спростовує факт укладення договорів позики та реальність цих договорів, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач таку презумпцію не спростувала, договори позики не оспорила як по суті, так і у зв'язку з доводами про їх безгрошовість (стаття 1051 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк