Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 274/882/15-ц

провадження № 61-23300св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року у складі судді Хуторної І. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Микитюк О. Ю., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 23.30 год., на 6 км автодороги Бердичів-Хмільник, ОСОБА_5, керуючи автобусом «NЕОРLAN N 116», номерний знак НОМЕР_1, здійснив наїзд на її сина, внаслідок чого той помер.

Вказувала, що у зв'язку зі смертю сина їй завдано моральної шкоди, яка виражається у душевних та психологічних стражданнях, які призвели до нервового стресу і викликали у неї важку хворобу - інсульт, у зв'язку з чим їй було встановлено інвалідність І групи, та на теперішній час вона потребує постійної сторонньої допомоги.

Посилалася на те, що на день смерті сина вона була пенсіонеркою, син постійно проживав з нею та утримував її.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь: 150 000 грн у відшкодування моральної шкоди, 15 450 грн - витрат на спорудження надгробного пам'ятника та щомісячне відшкодування, завданої їй матеріальної шкоди внаслідок смерті сина, у розмірі 1 753,07 грн щомісячно.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_6, щомісячно 1 753,07 грн, починаючи з дня набрання рішенням чинності і довічно.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 9 000 грн у відшкодування витрат на спорудження надгробного пам'ятника та 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач проживала разом зі своїм сином перед його смертю, який помер внаслідок наїзду нього автобуса під керуванням відповідача. Син здійснював догляд за позивачем та її утримання, тому з відповідача суд стягнув щомісячну суму утримання відповідно до положень статті 1200 ЦК України. Також суд стягнув з відповідача на користь позивача документально підтверджену суму на спорудження надгробного пам'ятника згідно з положенням статті 1201 ЦК України.

При цьому, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубої необережності потерпілого, а відповідачем Правил дорожнього руху порушено не було та він не мав можливості уникнути зіткнення, суд вважав за необхідне зменшити розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди смертю сина.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи та ухвалив законне, обґрунтоване й справедливе рішення.

Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_4 правомірно звернулася до відповідача, оскільки потерпілий має право обирати до кого звертатися з позовом: до особи, яка завдала шкоди, чи до страховика.

Суд вказав, що відповідач не довів обставин виникнення непереборної сили чи умислу потерпілого на заподіяння собі смерті.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки умисним діям потерпілого - сина позивача, перед дорожньо-транспортною пригодою, які були спрямовані на завдання собі смерті.

Вважає, що позивач безпідставно звернулася з позовом до нього, оскільки транспортний засіб, який потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, був застрахований відповідно до полісу обов'язкового страхування, тому вона повинна була звертатися з позовом до страхової компанії.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подала.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Батькам, які досягли пенсійного віку, встановленого законом, шкода відшкодовуються - довічно, у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

У статті 1201 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Встановивши, що на день смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок наїзду на нього автобуса «NЕОРLAN N 116» під керуванням ОСОБА_5, проживав разом з позивачем - ОСОБА_4 та утримував її, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову та на відшкодування шкоди стягнув з відповідача на користь позивача щомісячне довічне утримання, відповідно до положень статті 1200 ЦК України, а також витрати на спорудження надгробного пам'ятника, згідно зі статтею 1201 ЦК України.

При цьому, суд обґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди, вірно врахувавши, що дорожньо-транспортна пригода сталася у зв'язку із порушенням Правил дорожнього руху потерпілим.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судами, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки умисним діям потерпілого - сина позивача, перед дорожньо-транспортною пригодою, які були спрямовані на завдання собі смерті, є безпідставними, не доведеними та ґрунтуються виключно на його припущеннях.

Суд правильно вказав, що порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху та перебування його у стані алкогольного сп'яніння свідчать про прояв грубої необережності з боку останнього, а не про умисні дії, спрямовані на завдання собі смерті.

Вказаний довід касаційної скарги фактично зводиться до переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Колегія суддів також відхиляє посилання касаційної скарги на те, що позивач звернулася до неналежного відповідача, оскільки повинна була звертатися до страхової компанії.

Відхиляючи аналогічний довід апеляційної скарги ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

За таких обставин, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого застрахована цивільна відповідальність особи, яка завдала шкоди, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди.

Апеляційний суд обґрунтовано вважав, що саме позивач має право обирати до кого звертатися з позовом, до особи яка завдала шкоди, чи до страхової компанії.

Такі висновки суду є законними та узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16.

Таким чином, наведені доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості судових рішень судів першої та апеляційної інстанції касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк