Справа № 352/2174/17
Провадження № 2/352/323/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Гургули В.Б.,

секретаря Кукули О.С.

за участю:

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката ОСОБА_2

представника відповідача

ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тисменицького районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом, суд-

в с т а н о в и в :

Позивач 29.11.2017 р. звернулася в суд з позовом до відповідачів, у якому просила визнати за нею право власності на будинковолодіння по вул. Лесі Українки №13 в селі Хомяківка Тисменицького району Івано-Франківської області в порядку спадкування за законом після померлого 30 грудня 2016 року ОСОБА_6.

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що її баба та дід, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, були співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по вул. Лесі Українки №13 в селі Хомяківка Тисменицького району Івано-Франківської області. Проте, свідоцтво про право власності на будинковолодіння ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не отримували, реєстрація права власності не проводилась. Правовий статус майна, на час його утворення, був врегулюваний ст. 100 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та Інструкцією Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966р. При цьому, глава десята цього Цивільного Кодексу УРСР, не повязувала наявність права власності на майно з його обовязковою державною реєстрацією. Крім того, Інструкцією Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966р. не встановлювався обовязок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. Після смерті діда і баби, що настала відповідно 14.02.2005р. та 22.02.2005р., батько позивачки ОСОБА_6 успадкував належне спадкодавцям будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом, згідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцями на час відкриття спадщини. Після смерті 30.12.2016р. її батька ОСОБА_6 позивачка прийняла спадщину в порядку спадкування за законом у звязку з тим, що 14.06.2017р. подала заяву про прийняття спадщини. З огляду на те, що на спадкове будинковолодіння відсутні правовстановлюючі документи нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом про визнання за собою права власності на майно.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та їх представник проти позову заперечили. Суду пояснили, що дійсно ОСОБА_7 був власником будинковолодіння в селі Хомяківка по вул. Лесі Українки №13 Тисменицького району Івано-Франківської області. Однак, свідоцтво про право власності на будинковолодіння ОСОБА_7 не отримував, реєстрація права власності не проводилась. 04 грудня 2000 року ОСОБА_7 склав заповіт, який було посвідчено секретарем Хомяківської сільської ради та внесено в реєстр за №19 про те, що після його смерті, все належне йому майно заповів ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_8. По скільки заповіт не відмінявся і не змінювався тому, після смерті 14.02.2005р. ОСОБА_7, спадщина перейшла до вказаних в заповіті спадкоємців у рівних долях. За таких обставин вважали, що позивачка може спадкувати тільки належну її батькові ОСОБА_6 1/3 частку в спірному будинковолодінні. Просили відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши позивача та його представника, відповідачів та їх представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Судом встановлено, що спірне будинковолодіння в селі Хомяківка по вул. Лесі Українки №13 Тисменицького району Івано-Франківської області, побудоване до 1992 року.

Право власності на вказане будинковолодіння підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Хомяківської сільської ради, який визнавався в якості акту органу влади (публічного акту), що підтверджує право приватної власності. Однак, належний правовстановлюючий документ відсутній, реєстрація права власності не проводилась. Вартість будинковолодіння на час його обстеження становить 95720 грн.

04 грудня 2000 року ОСОБА_7, склав заповіт, який було посвідчено секретарем Хомяківської сільської ради та внесено в реєстр за №19 про те, що після його смерті, все належне йому майно заповів ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_8.

Аналогічно, 14 лютого 2005 року ОСОБА_6 склала заповіт, який було посвідчено секретарем Хомяківської сільської ради та внесено в реєстр за №5 про те, що після її смерті, все належне їй майно заповіла ОСОБА_6.

Після померлих 14.02.2005р. ОСОБА_7 та 22.02.2005р. ОСОБА_6 спадкове будинковолодіння, відповідно до вимог ст. 1235, ст. 1261 та ч.3 ст.1268 ЦК України, у порядку спадкування за заповітом і законом успадкував їх син (батько позивачки) ОСОБА_6 у звязку з тим. що останній постійно проживав із спадкодавцями на час відкриття спадщини, що підтверджено письмовими доказами: довідкою Хомяківської сільської ради від 08.09.2017р. №452, №454 та від 25.09.2009р. №304, від 24.05.2017р. №286.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 спадщину за заповітом після померлого 14.02.2005р. ОСОБА_7 не прийняли, доказів протилежного суду не надали. При цьому суд виходить з того, що фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, стосується в першу чергу дотримання вільного волевиявлення спадкодавця, яке може співпадати, а може і не співпадати з волею спадкоємця, який може прийняти, а може і відмовитися від прийняття спадщини.

При цьому право на прийняття спадщини не є безмежним, а визначається конкретно визначеним законом строком - протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, який може бути продовжений судом лише за наявності поважних причин його пропуску.

Спадкоємець, який постійно не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом шести місяців з часу відкриття спадщини зобовязаний був заявив про свої права на майно шляхом подання заяви про прийняття спадщини. Даний строк є присікальним і може бути продовжений тільки судом і виключно за наявності поважних причин пропуску встановленого законом строку.

Проте відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 спадщину за заповітом після померлого 14.02.2005р. ОСОБА_7, у встановлений законом строк і спосіб, не прийняли.

За таких обставин ОСОБА_6 став одноособовим власником спірного будинковолодіння в селі Хомяківка по вул. Лесі Українки №13 Тисменицького району Івано-Франківської області, однак у встановленому законом порядку не оформив свої спадкові права.

Після смерті 30 грудня 2016 року ОСОБА_6 позивачка, яка є спадкоємцем за законом першої черги, успадкувала належне її батькові будинковолодіння відповідно до вимог ст. 1261 та ч.3 ст.1268 ЦК України, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14.06.2017р.. Однак, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно, в установленому законом порядку, не оформила своїх спадкових прав. Відсутність правовстановлюючого документу на спадкове будинковолодіння та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позбавляють позивача можливості оформити належне їм право на спадщину в нотаріальному порядку.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та визнання за позивачем права власності на спірне будинковолодіння.

При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права.

Статтею 100 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) визначалося, що в особистій власності громадян може бути, зокрема, і житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією.

Відповідно до п.4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р., реєстрації підлягали всі будинки та домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності та були розташовані в межах міст і селищ міського типу.

Жодною інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах.

Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов'язкової державної реєстрації права власності.

За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Як встановлено ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини.

Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частина перша статті 1297 ЦК передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, , ст.5, 1216, 1218, 1235, 1261, 1268 ЦК України, керуючись ст. 142 ч.1, 200, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння по вул. Лесі Українки, 13 в с. Хомяківка Тисменицького району Івано-Франківської області в порядку спадкування за законом після померлого 30 грудня 2016 року ОСОБА_6.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка:

ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідачі:

ОСОБА_3, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_5, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, 76000.

Суддя Гургула В.Б.