Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 335/11653/15-ц

провадження № 61-30176 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий центр»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр» на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий центр» (далі - ТОВ «Торговий центр») звернулося до суду за позовом до

ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що у період з травня 2008 року по вересень 2008 року ОСОБА_1, займала посаду головного бухгалтера

ТОВ «Торговий центр» та одночасно виконувала обов'язки директора товариства.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня

2012 року її визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від

01 лютого 2013 року з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Торговий центр» на відшкодування майнової шкоди, заподіяної товариству унаслідок вчинення злочину стягнуто 19 000 грн, однак відповідач його не виконала. Наслідком прострочення виконання грошового зобов'язання є застосування частини другої статті 625 ЦК України.

Посилаючись на наведене, ТОВ «Торговий центр» просило стягнути з відповідача три проценти річних за період з 12 лютого 2013 року по 12 листопада 2015 року у розмірі 1 567,89 грн, а також інфляційні втрати за період з березня 2013 року по липень 2013 року, з вересня 2013 року по липень 2015 року та за вересень

2015 року у розмірі 15 570,82 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від

15 лютого 2016 року позов ТОВ «Торговий центр» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Торговий центр» 15 570,82 грн інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 1 567, 89 грн, вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом статті 625

ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання, а тому зважаючи на грошовий характер зобов'язання ОСОБА_1 з неї на користь товариства підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 липня

2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року скасовано та постановлено нове рішення про відмову у позові.

Вирішено питання розподілу судових витрат та допущено поворот виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від

15 лютого 2016 року, шляхом стягнення з ТОВ «Торговий центр» на користь ОСОБА_1 7 191,40 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Торговий центр», апеляційний суд виходив з того, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, а тому зважаючи на правову позицію Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

У листопаді 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ТОВ «Торговий центр», у якій заявник просив скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року та залишити в силі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення апеляційний суд не навів правових підстав для відступу від правового висновку Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, відповідно до якого відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. З наведених підстав рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, є законним та обгрунтованим.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

24 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ТОВ «Торговий центр» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2012рокуОСОБА_1 визнано винною у тому, що уперіод з травня 2008 року по вересень 2008 року вона, будучи головним бухгалтеромтавиконуючи обов'язки директора ТОВ &qut-;Торговий центр&quam;, розтратила грошові коштиТОВ «Торговий центр», що перебували у її віданні, шляхом зловживання своїм службовим положенням на загальну суму 20450 грн, чим вчинила злочин, передбачений частиною другою статті

191 КК України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від

01 лютого 2013 року з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Торговий центр», з урахуванням часткового відшкодування завданої товариству майнової шкоди, стягнуто 19 000 грн, а також понесені ТОВ «Торговий центр» судові витрати.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від

01 лютого 2013 року набрало законної сили 12 лютого 2013 року та 20 січня

2014 року відкрито виконавче провадження № 41531608 з його примусового виконання.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «Торговий центр» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих за прострочення виконання рішення суду про відшкодування майнової шкоди завданої злочином, апеляційний суд посилався на правовий висновок Верховного Суду України, викладену у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, відповідно до якого норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання не можуть застосовуватися до врегульованих Законом України «Про виконавче провадження» правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень.

Проте Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 з метою забезпечення прогнозованості правозастосовчої практики відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у наведеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, зазначивши наступне.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5

ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Судами установлено, що відповідач має невиконане грошове зобов'язання перед позивачем у розмірі 19 000,00 грн, що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2013 року, яке набрало законної сили 12 лютого 2013 року.

Згідно частини першої статті 14 ЦПК України 2004 року судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Оскільки вищезазначеним рішенням суду закріплено обов'язок відповідача виплати на користь позивача суму відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у ОСОБА_1 не виконала грошового зобов'язання з відшкодування майнової шкоди, тому вимоги позивача про покладення на неї відповідальності за прострочення виконання за правилами статті 625 ЦК України, є обгрунтованими.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і застосував норми матеріального права, та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Торговий центр», що узгоджується із правовими висновками, висловленими у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 , а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року підлягає скасуванню, із залишенням без змін заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від

15 лютого 2016 року.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга ТОВ «Торговий центр» підлягає задоволенню, сплачений при її поданні судовий збір у розмірі 1461,60 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий центр»задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року скасувати, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий центр» 1461,60 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик