Житомирський апеляційний суд
Справа №272/643/17 Головуючий у 1-й інст. Брагін В. І.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №272/643/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 липня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Брагіна В.І. у м. Андрушівці,

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, із якого просила стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 200 000 грн. та три проценти річних в сумі 24 000 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 31 січня 2012 року її чоловік ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_2 договір позики, за умовами якого надав останньому в борг 200 000 грн. із кінцевим строком повернення - до 31 січня 2013 року. Договір позики оформлений розпискою. Своїх зобов'язань відповідач не виконав - кошти не повернув. Її чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Спадщину вона прийняла, бажає стягнути кошти як правонаступник кредитора. Просила поновити строк звернення до суду, що пропущений через важку хворобу чоловіка.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено за спливом строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вважає, що суд безпідставно відхилив її клопотання про поновлення строку позовної давності, оскільки її чоловік тривалий час хворів та лікувався, необхідно було постійно слідкувати за станом здоров'я. Важка хвороба стала причиною смерті її чоловіка. Окрім того у матеріалах справи містяться докази того, що ОСОБА_3 звертався до фахівця в галузі права для захисту своїх прав та був введений фахівцем в оману, оскільки був впевнений, що позов про стягнення боргу вже перебуває в суді на розгляді. Вважає, що суд встановив наявність заборгованості відповідача, а тому відмова у стягненні боргу за наявності клопотання про поновлення строку звернення до суду не відповідає принципу пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями. Відмовляючи у поновленні строку на звернення до суду, суд першої інстанції обмежив її доступ до правосуддя. Окрім того суд безпідставно не застосував положення частини першої ст.264 ЦК України, оскільки відповідач вчиняв дії, що свідчать про визнання боргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, апеляційний суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що 31 січня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, що підтверджується розпискою, за змістом якої ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 200 000 грн. терміном на один рік з виплатою винагороди кожного місяця першого числа (а.с.6).

Отже, кінцевий термін повернення коштів за договором позики - 31 січня 2013 року.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.1049 ЦК України).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 17 травня 2017 року приватним нотаріусом Андрушівського районного нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_5, спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла його дружина - ОСОБА_1 (а.с.8).

ОСОБА_1, як спадкоємець після смерті свого чоловіка, звернулася до суду із вимогою повернення ОСОБА_2 коштів за договором позики. У підтвердження невиконання боржником своїх зобов'язань надала оригінал розписки від 31 січня 2012 року, яку знайшла серед речей померлого чоловіка, та яка приєднана до матеріалів справи (а.с. 69).

Відповідно до положень частин першої та третьої ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність оригіналу розписки у спадкоємця кредитора свідчить про невиконання боржником умов договору позики від 31 січня 2012 року, тобто неповернення ОСОБА_2 коштів, взятих у борг в ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п'ята ст.267 ЦК України).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 одночасно подала заяву, в якій просить поновити строк позовної давності, яку обґрунтовувала тим, що строк пропущений з поважних причин, оскільки її чоловік був особою з інвалідністю ІІ групи, часто хворів та потребував лікування, в тому числі санаторно-курортного, у зв'язку із чим контроль за строками звернення до суду було втрачено (а.с.14).

ОСОБА_2 заявив про застосування строків позовної давності, звернувшись до суду із відповідною заявою, яку обґрунтовував тим, що кошти за договором позики повернув ОСОБА_3, а останній запевнив, що розписку знищив (а.с.134-138). Загальний строк позовної давності сплив ще за життя кредитора - 31 січня 2016 року. ОСОБА_3 за життя не звертався до суду або до правоохоронних органів з приводу неповернення йому коштів за договором позики, хоча таку можливість мав. Копії медичних документів у підтвердження важкої хвороби ОСОБА_3, надані позивачем, не доводять поважності причин пропуску позовної давності, оскільки протягом 2012-2016 років ОСОБА_3 жив повноцінним життям - займався підприємницькою діяльністю, був депутатом Андрушівської районної ради Житомирської області, активно відпочивав, у тому числі за кордоном.

У наступному клопотанні про поновлення строку звернення до суду представник позивача ОСОБА_6 зазначав, що ОСОБА_3 за життя вживав заходів на повернення коштів за договором позики, про що свідчить укладення останнім договору на надання правової допомоги із юристом ОСОБА_7 та листування між ними з приводу стягнення боргу (а.с. 162-169).

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав ксерокопії договору на надання правової допомоги від 15 травня 2015 року та листування між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 недопустимими доказами та при вирішенні справи до уваги не прийняв, оскільки до або під час попереднього судового засідання у справі позивач про існування вищевказаних документів не зазначала, копії належним чином не засвідчені, не зазначено про наявність оригіналів документів та відомості про існування такої особи як ОСОБА_7, його правовий статус.

Що стосується посилання у апеляційній скарзі на визнання ОСОБА_2 свого боргу, то варто зазначити наступне.

Відповідно до частини першої ст.264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Під час допиту судом першої інстанції ОСОБА_1, як свідка, остання стверджувала, що після смерті чоловіка ОСОБА_2 звертався до неї із проханням розстрочити сплату боргу. Суд першої інстанції критично оцінив покази ОСОБА_1, оскільки вона прямо зацікавлена у вирішенні справи на її користь, а доказів визнання ОСОБА_2 свого боргу, а відтак і переривання строку позовної давності, матеріали справи не містять.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, то рішення залишається без змін, що відповідає положенням ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 липня 2018 року - без мін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 19 листопада 2018 року.