Справа № 161/9020/15-ц
Провадження № 2/161/52/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Ярмолюк В.С.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що її бабуся ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, залишила по собі спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1, де остання постійно проживала до моменту своєї смерті. Вказує, що вона (ОСОБА_1) є одним із спадкоємців після смерті бабусі за правом представлення, оскільки її батько - ОСОБА_6, який також помер ІНФОРМАЦІЯ_2, був сином померлої ОСОБА_5 Іншим спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є її (позивача) тітка - відповідач ОСОБА_3 Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі, вона отримала інформацію про те, що на випадок своєї смерті ОСОБА_5 залишила заповіт, посвідчений Другою Луцькою державною нотаріальною конторою, спадкоємцем за заповітом є відповідач у даній справі. Вважає, що у ОСОБА_5 не було жодних підстав і причин складати заповіт на ОСОБА_3, оскільки остання досить рідко відвідувала свою матір, не надавала жодної матеріальної допомоги, а відтак даний правочин був вчинений під впливом обману, помилки або на момент його вчинення ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Під час вчинення та посвідчення правочину - заповіту, як розпорядження ОСОБА_5 на випадок її смерті, не було дотримано таких вимог правочину, як вільне волевиявлення його учасника, складення заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_5 За життя ОСОБА_8 не була визнана недієздатною, проте в момент вчинення правочину вона усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Так, ОСОБА_9 стояла на обліку та проходила курс лікування в Волинській обласній психіатричній лікарні з приводу психічного розладу здоровця, у зв'язку з чим в подальшому та до кінця її життя у неї спостерігалися порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам'яті. Посилаючись як на підставу заявлених вимог на норми ст. 225 ЦК України просить суд визнати недійним заповіт як розпорядження на випадок смерті, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Крім того, позивач суду пояснила, що вважає, що на час існування заповіту одночасно існували всі три підстави для визнання його недійсним - вчинення правочину під впливом обману, помилки або не усвідомлення на момент його вчинення спадкодавцем значення своїх дій та не можливості керувати ними. Просить суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що ОСОБА_5 є її матір'ю, а позивач - донькою її брата ОСОБА_6 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2010 року та на момент складання заповіту, мати не мала проблем з психічним здоров'ям, на обліку в психіатричній лікарні не перебувала, до лікаря-психіатра не зверталася. ОСОБА_5 мала захворювання загального характеру, які не впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Стан здоров'я матері погіршився після смерті її чоловіка у 2011 році та смерті сина - ОСОБА_6 у 2014 року, оскільки вона гостро переживала ці події. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є матір'ю відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_6, який є батьком позивача.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6),

29 березня 2010 року ОСОБА_5 було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори Багулею О.Ю., згідно якого вона заповіла все належне їй на праві приватної власності майно відповідачу ОСОБА_3 (а.с. 30-зворот).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с. 7).

Поняття, право на заповіт та право заповідача на призначення спадкоємців передбачено нормами статей 1223, 1234, 1235 ЦК України.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що заповітом є особисте розпорядження заповідачем своїм майном на випадок своєї смерті і саме заповідач може призначити своїм спадкоємцем одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Право на спадкування, як це передбачає ст. 1223 ЦК України, мають особи, визначені у заповіті, і лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Таким чином, право на спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_5 набула особа, визначена в заповіті, а саме відповідач ОСОБА_3

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі: письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показанні свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїй дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК суд відповідно до ст. 103 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 6 від 20.12.2017 року (а.с. 180-181), вбачається, що на період підписання заповіту 29 березня 2010 року у ОСОБА_5 змін зі сторони психіки не спостерігалися і вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. В 2011 році у ОСОБА_5 спостерігався психотичний епізод у вигляді галюцинаторно-параноїдного синдрому, який внаслідок призначеного лікування редукувався, а в 2014 році - відмічались явища вираженого когнітивного розладу, спровоковані психотравмуючою ситуацією, які утримувалися до її смерті.

Доводи представника позивача про те, що даний висновок експертизи не може бути прийнятий судом у якості допустимого доказу, оскільки виникають сумніви у його правильності, суд до уваги не приймає. Так, на обґрунтування вказаної позиції представник позивача зазначив, що з даного висновку не вбачається на підставі яких матеріалів, показань яких осіб, дана експертиза проведена.

Суд вважає, що вищевказане твердження представника позивача є безпідставним, оскільки в описовій частин висновку посмертної судово-психіатричної експертизи експертами наведений весь перелік матеріалів, використаних ними при проведенні даного експертного дослідження.

Таким чином, об'єктивних підстав ставити під сумнів висновок вищевказаної експертизи у суду немає.

Клопотання про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи або комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи, позивачем та її представником в ході судового розгляду справи не заявлялося.

Крім того, факт не усвідомлення ОСОБА_5 значення своїх дій та неможливості керувати ними в момент вчинення заповіту, окрім припущень позивача, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, як це передбачено ч. 3 ст. 12 ЦПК України, а навпаки, вказаний позивачкою факт спростовується наявними у справі доказами.

Так. з листа Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька від 27.10.2015 року № 5470/2-23.15 (а.с. 58), слідує, що ОСОБА_5 оглядалась лікарем психіатром двічі: 21.10.2011 року та 19.08.2014 року. З даного листа також слідує, що ОСОБА_5 в Волинській обласній психіатричній лікарні № 1 м. Луцька не лікувалася, відповідної «Медичної карти стаціонарного хворого» не існує.

З медичної карти амбулаторного хворого № 107864 поліклініки Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька на ОСОБА_5, яка була витребувана судом за клопотанням позивача, вбачається, що ОСОБА_5 оглядалася лікарем-психіатром 21.10.2011 року та 19.08.2014 року.

Тобто в вищевказаних доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_5 почала виявляти ознаки психічного розладу через значний проміжок часу після складання оспорюваного заповіту - майже через півтора року після його складання.

З показань свідка ОСОБА_11, допитаної в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_5 вона знає декілька десятків років, оскільки була її сусідкою, часто спілкувалася з нею. ОСОБА_5 страждала на якусь хворобу ніг, оскільки все життя пропрацювала на важкій роботі - на будівництві. В 2010 році ОСОБА_5 була в нормальному стані, ніяких психічних порушень вона (свідок) у неї не помічала. ОСОБА_5, впізнавала її, розповідала про своє життя, про дітей. Після смерті своїх рідних - чоловіка та сина, більшу частину часу ОСОБА_5 знаходилася вдома, їй важно було виходити на вулицю. Позивачка та її мати до ОСОБА_12 майже не приходили.

Об'єктивних підстав ставити під сумнів показання свідка ОСОБА_11 у суду немає, жодних доказів зацікавленості даного свідка у результатах розгляду даної справи, позивачем суду не надано.

Проаналізувавши вказані докази в їх сукупності, суд вважає, що спадкодавець ОСОБА_5 на час вчинення оспорюваного заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів іншого, позивачем та її представником, відповідно до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України, суду не надано.

Показання свідка ОСОБА_13 суд до уваги не приймає, оскільки показання, надані нею в судовому засіданні, протирічать всім іншим доказам, наявним у справі.

Що стосується доводів позивача про те, що заповіт слід визнати недійсним у зв'язку з тим, що заповіт ОСОБА_5 був складенийпід впливом обману або помилки, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, інших властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або використання за цільовим призначенням. Помилка мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивачкою ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні, не зазначено в чому полягала помилка ОСОБА_5 при складанні заповіту, щодо яких обставин, які мають істотне значення, вона помилялася, як і не надано жодного доказу на підтвердження цих її доводів.

Статтею 230 ЦК України ви значено, якщо одна із сторін, правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Позивачкою не зазначено щодо яких обставин оспорюваного правочину і ким ОСОБА_5 була введена в оману, як і не наведено ніяких доказів на підтвердження цих обставнн.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що заповіт є одностороннім правочином, а отже інша сторона в ньому відсутня.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід залишити за позивачем.

На підставі ст. 16, 203, 225 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 02 березня 2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська