Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 127/22791/15-ц

провадження № 61-2416св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

третя особа - об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Литва-10»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року у складі суддів: Якименко М. М., Вавшка В. С., Колоса С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самовільно збудованого гаража.

Позов мотивований тим, що сторони є членами об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Литва-10» (далі - ОСББ «Литва-10»), створеного власниками квартир та приміщень семиквартирного будинку АДРЕСА_1, яке зареєстровано в установленому законом порядку.

Власником земельної ділянки з цільовим призначенням - обслуговування багатоквартирного будинку, є ОСББ «Литва-10».

Позивачі зазначають, що порядок користування цією земельною ділянкою між співвласниками будинку та членами ОСББ «Литва-10» не встановлювався. Відповідач ОСОБА_7 є головою ОСББ «Литва-10», який на земельній ділянці, яка є прибудинковою територією, самочинно, без відповідних дозволів розпочав будівництво капітальної будівлі - гаража, чим порушує їх як співвласників, право на вільне володіння та користування цією земельною ділянкою.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2016 року у складі судді Короля О. П. позов було задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_7 усунути ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно побудованого гаража за рахунок відповідача ОСОБА_7

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 на відшкодування витрат із сплати судового збору 487 грн 20 коп.

Рішення мотивоване тим, що здійснення самочинного будівництва гаража ОСОБА_7 порушує права позивачів як співвласників будинку, а тому відповідно до статті 376 ЦК України та статей 3, 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», статті 14 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», частини третьої статті 42 ЗК України, пункту 11.2 статуту ОСББ «Литва-10» їх порушене право підлягає захисту шляхом зобов'язання ОСОБА_7 здійснити знесення самочинно збудованого ним гаража за власний рахунок. Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд встановив факт порушення ОСОБА_7 як головою ОСББ «Литва-10» статуту та вимог чинного законодавства щодо здійснення права користування та розпорядження спільним майном.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що факт самочинного будівництва не може бути самостійною і єдиною правовою підставою для задоволення позову, оскільки права позивачів з боку відповідача порушені не були, а порушення їх прав позивачі передбачають на майбутнє.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що право позивачів як співвласників будинковолодіння та земельної ділянки на користування нею порушене пропорційно до їх частки у праві власності на житловий будинок, рішенням загальних зборів ОСББ «Литва-10» відповідачу не було надано дозволу на будівництво гаража, а також не надано в користування земельну ділянку. Крім того, не взято до уваги, що вчинення будь-яких дій із майном, що перебуває у їх спільній сумісній власності, має бути погоджено з усіма співвласниками у письмовій формі, як передбачено статтею 369 ЦК України.

У серпні 2016 року ОСОБА_7 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких просив її відхилити та залишити без змін рішення апеляційного суду, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 січня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 21 серпня 2015 року рішенням загальних зборів членів ОСББ «Литва-10», яке є вищим органом об'єднання, згідно з пунктом 4.5 статуту було погоджено та надано дозвіл на будівництво гаража ОСОБА_7 на земельній ділянці, яка належить ОСББ «Литва-10».

На цих зборах був присутній ОСОБА_4, який не проголосував та протокол не підписав. Рішення загальних зборів позивачі не оскаржували.

30 жовтня 2015 року Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції виніс припис ОСОБА_7 про приведення гаража до вимог чинного законодавства до 1 лютого 2016 року, а в разі неможливості здійснення такого - привести об'єкт до первинного стану.

За здійснення будівельних робіт з будівництва гаража без розроблення та затвердження проектної документації та зареєстрованої декларації про початок виконання будівельних робіт ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді адміністративного штрафу в розмірі 5 950,00 грн, який він сплатив.

Частиною першою статті 376 ЦК України передбачено, що об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, відповідно до статті 38 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Разом з тим, вирішення питання про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування безпосередньо пов'язане з нормами чинного земельного законодавства.

Згідно зі статтями 18-21 ЗК України земельний фонд України відповідно до цільового призначення поділяється на дев'ять категорій, кожна з яких має свій правовий режим залежно від характеру землекористування, системи державних органів, що здійснюють функції державного управління землями та обсягом компетенції цих органів у галузі управління використання земельних ділянок.

Цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій, тобто цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонуванням земель, а також правовим режимом відповідної категорії земель.

До однієї з таких категорій відносяться землі житлової та громадської забудови, до яких належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (пункт "б" частини першої статті 19, статті 38, 39 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками (частини друга, третя статті 42 ЗК України).

При цьому під прибудинковою територією слід розуміти встановлену за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельну ділянку багатоквартирної несадибної житлової забудови, необхідну для розміщення й обслуговування жилого будинку та пов'язаних із ним господарських і технічних будівель і споруд, тобто нею є територія під жилим будинком, проїзди та тротуари, озеленені ділянки та ігрові майданчики, майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів жителів будинку, для господарських цілей та інші території, пов'язані з утриманням і експлуатацією будинку.

Виходячи з аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України слід дійти висновку, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини.

Апеляційний суд вищевикладеного не врахував, відмовляючи у задоволенні позову помилково виходив лише з того, що гараж, побудований ОСОБА_7 фактично прав позивачів на користування земельною ділянкою та будинком, де вони проживають, не порушує.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що здійснення самочинного будівництва гаража ОСОБА_7 порушує права позивачів, як співвласників будинку та земельної ділянки, а тому відповідно до вимог статті 376 ЦК України та статей 3, 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», статті 14 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», частини третьої статті 42 ЗК України, пункту 11.2 статуту ОСББ «Литва-10» їх порушене право підлягає захисту шляхом зобов'язання ОСОБА_7 здійснити знесення самочинно збудованого ним гаража за власний рахунок.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З урахуванням вимог підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України, з ОСОБА_7 підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції: на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 588 грн, на користь ОСОБА_5 - 584 грн 64 коп, на користь ОСОБА_6- 584 грн 64 коп.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2016 року скасувати.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судовий збір, сплачений у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 588 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 судовий збір, сплачений у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 584 грн 64 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір, сплачений у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 584 грн 64 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді:С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик