Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 528/298/16-ц

провадження № 61-17241св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Панченка О. О., Прядкіної О. В.,

від 03 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником будинку № АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 16 березня 2016 року. У будинку проживає відповідач, який був вселений за згодою попереднього власника і який у добровільному порядку будинок звільнити відмовляється, чинить їй перешкоди у користуванні власністю. Зазначила, що відповідач не є членом її сім'ї у розумінні статті 64 ЖК України та статті 405 ЦК України, оскільки не проживає разом із нею, спільного господарства не веде, спільним побутом не пов'язаний, взаємних прав та обов'язків вони не мають.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд усунути перешкоди у користуванні її нерухомим майном шляхом виселення відповідача з будинку № АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області, у складі судді Шпідька В. Г., від 28 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Виселено ОСОБА_3 з житлового будинку № АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач проживає у спірному будинку без згоди нового власника, добровільно звільнити будинок відмовляється та чинить власнику перешкоди у користування будинком, порушує порядок проживання у будинку.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач є батьком позивача, а відтак він має право користуватися спірним житловим приміщенням як член сім'ї власника житлового приміщення, в якому безперервно проживає понад 30 років. Судом першої інстанції встановлено факти протиправної поведінки відповідача, проте за відсутності доказів вжиття відносно нього заходів попередження або громадського впливу дані обставини не можуть бути підставою для виселення відповідача з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 12 травня 2017 року,

ОСОБА_2просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково не застосував до спірних правовідносин статті 319 та 321 ЦК України та не захистив її права як власника спірного будинку. Сторони не є членами однієї родини у розумінні статті 64 ЖК України та статті 405 ЦК України, оскільки не проживають разом, спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов'язані, взаємних прав та обов'язків не мають. Апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, застосувавши положення статті 116 ЖК України.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселенняпризначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 квітня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що на підставі договору дарування від 16 березня 2016 року ОСОБА_2 одержала безоплатно у власність як дарунок будинок № АДРЕСА_1, який належав дарувальнику ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 1984 року та свідоцтва про право на спадщину від 21 серпня 2013 року.

З 07 грудня 1985 року у спірному будинку зареєстрований та постійно проживає відповідач ОСОБА_3, який вселився у спірний будинок як член сім'ї ОСОБА_4, що підтверджується витягом із домової книги, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим Гребінківським районним відділом ЗАГС Полтавської області 02 листопада 1985 року, та не заперечувалось учасниками справи.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2

Заочним рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області

від 27 серпня 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Після зміни власника будинку ОСОБА_3 залишився проживати у ньому без згоди нового власника та у добровільному порядку звільнити будинок відмовляється.

ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком, поливав будинок бензином, погрожуючи підпалити, погрожував сокирою, застосовував до неї фізичну силу, з приводу чого остання зверталась до Гребінківського відділу поліції.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України

№ 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частина перша статті 156 ЖК УРСР, 1983 року, передбачає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР, 1983 року, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР 1983 року. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, 1983 року, передбачено, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи (власника) втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Встановивши, що відповідач зареєстрований та проживає у спірному житловому будинку за згодою його колишнього власника - ОСОБА_4, як член її сім'ї, право власності якої припинено, новий власник житлового будинку має власну родину і не надавала згоду на проживання відповідача у її будинку, який активно чинить їй перешкоди у користуванні житловим будинком, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з втратою права власності на будинок ОСОБА_4, ОСОБА_3 втратив право користування будинком, оскільки право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням є похідним від права власності на будинок особи, членом сім'ї якої він є і за згодою якої проживав у будинку, а тому відповідач не має права користування спірним житловим будинком, який належить ОСОБА_2, і підлягає виселенню з будинку.

Вказане вище тлумачення норм статей 383, 391, 405 ЦК України у поєднанні із статтями 64, 156 ЖК УРСР, 1983 року, з урахуванням встановлених обставин у справі, є таким, що гарантує ефективний захист прав власника житлового будинку.

Вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) на зазначені положення закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 213 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі та правильно вирішив спір.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючинаведене, колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду підлягає до скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 квітня 2017 року скасувати, заочне рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта