Єдиний унікальний номер 240/121/18 Номер провадження 22-ц/804/361/18
Головуючий у 1 інстанції: Попович І.А. Єдиний унікальний номер 240/121/18
Суддя-доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/804/361/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Азевича В.Б., Жданової В.С.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області цивільну справу № 240/121/18 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 02 липня 2018 року (суддя Попович І.А.),

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Посилався на те, що 24 червня 1989 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб. Їх спільне життя не склалось, протягом останніх чотирьох років вони проживають окремо, шлюбні відносини між ними фактично припинені з 2013 року, спільним побутом вони не пов'язані, спільних неповнолітніх дітей не мають. Він протягом останніх років працює у Полтавській області, відповідачка фактично постійно проживає у м. Краматорську. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу між ними не можливе, добровільно розірвати шлюб відповідачка не бажає, майновий спір між ними з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя на час звернення з даним позовом відсутній.

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 02 липня 2018 року позов задоволено, шлюб, зареєстрований 24 червня 1989 року Очеретинською сільською радою Олександрівського району Донецької області між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, актовий запис №7, розірвано. Після розірвання шлюбу залишено відповідачці прізвище «ОСОБА_3».

У апеляційній скарзі відповідачка просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачеві у задоволенні позову. Посилається на необґрунтованість та незаконність рішення. Зокрема, зазначає, що у позовній заяві позивач вказав, що сімейні відносини були припинені між ними у 2013 році. В підтвердження цієї позиції позивач надав довідку ТОВ «Лубенське ШБУ -9», що підтверджує факт праці позивача у м. Лубни водієм, а також вказані обставини в суді підтвердила мати позивача, свідок ОСОБА_6. У відзиві на позовну заяву вона вказувала, що сімейні відносини між нею та позивачем тривали до травня 2018 року, що підтверджується актом обстеження житлово - побутових умов від 25.05.2018 року, з якого вбачається, що вона з родиною, включаючи її чоловіка - позивача ОСОБА_2, мешкали без реєстрації у м. Краматорську смт. Красноторка, вул. Заповідна, 27 до травня 2018 року. Вказане також підтвердила в суді свідок ОСОБА_7. Суд в рішенні прийшов до висновку про те, що вони з позивачем тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Однак, з цим висновком погодитись не можна, оскільки докази, надані позивачем, не є належними доказами факту припинення подружнього життя між ними саме у 2010 році. Свідок ОСОБА_6 є матір'ю позивача, тому вона не може бути неупередженою в даній ситуації, до її показань суд мав віднестись критично. Довідка ТОВ «Лубенське ШБУ -9» не підтверджує факту припинення подружніх відносин між ними. Вважає факт проживання її та позивача до травня 2018 року однією родиною доказаним, тому рішення має бути скасоване. Крім того, вважає, що їх з позивачем родину ще можливо було б зберегти. Суд повинен був викликати позивача до суду, а не вести справу через його представника.

В засіданні апеляційного суду відповідачка підтримувала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні.

Позивач в засідання апеляційного суду не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений.

Згідно із ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому суд визнав можливим розглянути справу за відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд обґрунтовано виходив із встановлених у справі фактичних обставин та дотримався вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Згідно з частиною 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 24 червня 1989 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, зареєстрований виконкомом Очеретинської сільської ради Олександрівського району Донецької області, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 24 червня 1989 року проведено запис за №7, після укладення шлюбу чоловікові і дружині присвоєно прізвище ОСОБА_2.

26 лютого 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що їх з відповідачкою спільне життя не склалось, протягом останніх чотирьох років вони проживають окремо, шлюбні відносини між ними припинено з 2013 року, вони не пов'язані спільним побутом, не мають спільних неповнолітніх дітей, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе.

Відповідачка заперечувала проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначила, що вимога позивача про розірвання шлюбу є для неї несподіваною, їх родину ще можливо зберегти.

Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 01 червня 2018 року сторонам надано строк для примирення на один місяць.

По закінченню наданого судом строку примирення сторін не відбулось, позивач наполягав на розірванні шлюбу.

Встановивши, що сторони мають різні погляди на сім'ю та взаємовідносини між подружжям, тривалий час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, неповнолітніх дітей не мають, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, сім'я фактично розпалась та її відновлення неможливе, в період наданого судом строку на примирення сторони не примирились, суд обґрунтовано прийшов до висновку про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що вона вважає, що їх з позивачем родину ще можливо було б зберегти та суд повинен був викликати позивача до суду, а не вести справу через його представника, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у позові, як про це просить відповідачка, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, незгода одного з подружжя продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання права вимагати розірвання шлюбу. У свою чергу незгода іншого з подружжя розірвати шлюб не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про розірвання шлюбу, оскільки шлюб є добровільним та законом встановлена заборона примушування до збереження шлюбних відносин. Особиста явка до суду є правом сторони, як і ведення справи через представника.

Доводи скарги про те, що в судовому засіданні був встановлений факт проживання сторін до травня 2018 року однією родиною суперечать матеріалам справи. На підтвердження цієї обставини відповідачка посилалась на наданий нею акт обстеження житлово - побутових умов, складений депутатом Красноторської селищної ради по виборчому округу №9, згідно з яким при обстеженні житлово - побутових умов ОСОБА_3 було встановлено, що з 2010 року та станом на поточну дату вона фактично мешкала за адресою: АДРЕСА_1 із чоловіком та дітьми, вели спільне господарство. Однак, вказаний акт не містить дати його складання, відтак, неможливо визначити на яку саме поточну дату встановлено факт мешкання.

У разі виникнення спору щодо розподілу спільно нажитого майна сторони не позбавлені можливості надати додаткові докази на підтвердження дати припинення шлюбних відносин.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.С. Краснощокова

Судді: В.Б. Азевич

В.С. Жданова

Повне судове рішення складено 22 листопада 2018 року.

Суддя: Н.С. Краснощокова