ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9256/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Гуменний П.П.
Провадження № 22-ц/817/248/18 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря -Кантицької О.І.

та сторін -заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/9256/14 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 червня 2014 року, ухвалену суддею Гуменним П.П., за поданням заступника начальника відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції Кривик О.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В:

Заступник начальника відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції Кривик О.М. звернувся з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до виконання зобов'язання згідно виконавчого документа, посилаючись на те, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Тернопільського міського районного юстиції знаходиться виконавче провадження ВП 22018451 від 14.10.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 300 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 04.08.2010 року до досягнення ними повноліття. Добровільно боржник рішення суду не виконує, аліменти не сплачуються в повному обсязі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 червня 2014 року подання заступника начальника відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції Кривик О.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 - задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя села Велика Лука Тернопільського району Тернопільської області, до виконання зобов'язань згідно виконавчого листа №2-7801/10 від 16.09.2010 р. Тернопільського міськрайонного суду року про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх доньок: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, в розмірі 300 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 04.08.2010 року до досягнення ними повноліття.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити у задоволені подання заступника начальника відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції Кривик О.М.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що судом першої інстанції не було з'ясовано чи ухиляється боржник від виконання зобов'язань і чи державним виконавцем було вжито всі передбачені чинним законодавством заходи для забезпечення судового рішення.

Заявник зазначив, що як вбачається із виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 2-7801/10 від 16.09.2010 року ОСОБА_2 проживав разом із стягувачем ОСОБА_4 за однією адресою: АДРЕСА_1 та вели спільне господарство, хоча у шлюбі офіційно не перебували. Про рішення суду щодо стягнення з нього аліментів починаючи з серпня 2010 року, він дізнався тільки у червні 2018 році. Під час спільного проживання до червня 2018 року, допомагав дружині по господарству, надавав кошти на утримання дітей. Частково погасив заборгованість у 2018 році по аліментах у розмірі 1800 грн. на рахунок відділу ДВС за січень, лютий та вересень 2018 року.

Також, ОСОБА_2 звертає увагу суду, що в акті від 19.02.2014 року державним виконавцем зазначається, що він дійсно проживає за адресою вказаною у виконавчому листі Тернопільського міськрайонному суду Тернопільської області № 2-7801/10 від 16.09.2010 року, однак державний виконавець не здійснював більше виїздів по місцю його проживання для встановлення майнового стану.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній, додавши, що постанову про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення аліментів не отримував, державний виконавець жодних дій щодо несплати ним аліментів не вчиняв, жодних документів від державного виконавця не отримував протягом 2010-2014 років.

Відзив на апеляційну скаргу було подано представником ДВС 03.12.2018 року через канцелярію суду.

Державний виконавець виконавчої служби Тернопільського управління юстиції Конопада М.І. В апеляційну інстанцію не з'явилась і просить справу розглядати у її відсутності. Апеляційну скаргу не визнала, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, що стверджується клопотанням.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи подання та обмежуючи ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України суд першої інстанції виходив із того, що на час розгляду подання боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

Із вказаним висновком колегія суддів не погоджується виходячи із наступного.

Стаття 367 ЦПК України вказує, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Також п.2 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Судом першої інстанції встановлено, що на час звернення заступника начальника відділу виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції із поданням до суду, на виконанні у відділі ДВС ТРУЮ знаходиться виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №2-7801/10 від 16.09.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх доньок: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 року народження, в розмірі 300 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 04.08.2010 року до досягнення ними повноліття.

14.10.2010 року постановою заступника начальника ДВС Тернопільського РУЮ відкрито виконавче провадження щодо стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей в користь ОСОБА_4

Однак в матеріалах справи, а також долученого в апеляційну інстанцію копію виконавчого провадження, відсутні будь-які дані щодо вручення ОСОБА_2 постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Боржник ОСОБА_2 рішення суду добровільно не виконував, тому станом на 01.05.2014 року заборгованість по сплаті аліментів становить 29340,00 грн.

Як роз'яснено в Узагальненні судової практики ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України від 01.01.2017 р., ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим із метою всебічного і повного з'ясування усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Теоретично невиконання зобов'язання може бути зумовлено об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

З доданих до подання матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що відбувся і є об'єктивно наявним факт ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання зобов'язання, яке покладено на нього судовим наказом.

Проте, в порушення вимог вказаної норми, судом першої інстанції не було досліджено факту невиконання зобов'язань, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази повідомлення боржника про виконавчі дії та ухилення його від виконання зобов'язань, що ним підтверджено в апеляційній інстанції.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України, чинної на час розгляду справи в суді першої інстанції, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Таким чином, в контексті вищезазначених норм права, державний виконавець повинен був довести факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Саме самостійне невиконання боржником зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, яка йому належним чином не вручена, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов'язків.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, застосування обмеження у праві виїзду громадянина за межі України, може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватись лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом заходів примусового виконання рішення.

Таким чином, при постановлені ухвали у 2014 році, судом першої інстанції не було з'ясовано всі обставини справи та не доведено факт ухилення боржника від виконання зобов'язання, покладеного на нього судовим наказом, відсутні докази щодо вжиття державним виконавцем всіх заходів для забезпечення виконання судового наказу, а також докази належного повідомлення щодо заборгованості по аліментах. Крім того, в апеляційній інстанції встановлено, що ОСОБА_2 після розлучення із дружиною і надалі продовжував з нею проживати, утримувати сім'ю по мірі можливості, що стверджується актом державного виконавця від 19.02.2014 року. Сума погашеного боргу становить 1800 грн.

Враховуючи вищенаведене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні подання заступника начальника відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції Кривик О.М.

Судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 червня 2014 року - скасувати

Постановити нове судове рішення, яким у задоволені подання заступника начальника відділу державної виконавчої служби Тернопільського районного управління юстиції Кривик О.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 5 грудня 2018 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак