Провадження № 22-ц/772/950/2018
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3, подану її представником, адвокатом ОСОБА_4

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2018 року, ухвалене під головування судді Короля О.П., повний текст якого складений 27 лютого 2018 року,

в справі №127/15879/17

за позовом ОСОБА_5 (позивач)

до ОСОБА_3 (відповідач)

за участю третьої особи Служби в справах дітей Вінницької міської ради

про визначення місця проживання малолітньої дитини

та за позовом ОСОБА_3 (позивач)

до ОСОБА_5 (відповідач)

за участю третьої особи Служби в справах дітей Вінницької міської ради

про визначення місця проживання малолітньої дитини,-

встановив:

В липні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в шлюбі з ОСОБА_3 22 травня 2014 року в них народилася дитина донька ОСОБА_6, яка проживає з ним і перебуває на його утриманні. При цьому з вересня 2015 року відповідач ОСОБА_3 проживає окремо і між ними виник спір з приводу визначення місця проживання дитини. Посилаючись на те, що з народження дитини він належним чином виконує свої батьківські обовязки, проявляє про доньку турботу та батьківську любов, спілкується з нею та проводить разом з нею час, на відміну від відповідача бере участь у вихованні, матеріально забезпечує дитину дбаючи її про фізичний, моральний та духовний розвиток, піклується про її здоровя, має постійний заробіток і хороші умови проживання в місті Вінниці, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком ОСОБА_5.

В серпні 2017 року ОСОБА_3 також звернулася з позовом до ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позову посилалася на те, що після припинення сімейних стосунків донька залишилася проживати з ОСОБА_5, проте позивач вважає, що в інтересах дитини проживати саме з нею, а не в сімї батька, так як вона як мати має можливість забезпечити дитині належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі. Тому посилаючись на сформовану судову практику застосування принципу 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю, а також вимоги статей 19, 161 СК України, просила визначити місце проживання доньки ОСОБА_6 залишивши її на її утриманні та вихованні в місті Хмільник Вінницької області.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 вересня 2017 року цивільні справи за позовами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за участю третьої особи без самостійних вимог Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання місця проживання дитини обєднано в одне провадження (т. 1, а.с. 47).

Ухвалою суду від 20 лютого 2018 року прийнято відмову ОСОБА_5 від позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, а провадження у справі в цій частині закрито (т. 1, а.с. 121).

Рішенням Вінницького міського суду від 20 лютого 2018 року позов ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, 22 травня 2014 року, разом з батьком ОСОБА_5. В задоволенні позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено.

Не погодившись із рішенням, позивач ОСОБА_3 через свого представника, адвоката ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись незаконність та несправедливість рішення через неповне зясування судом обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають, зокрема, в тому, що суд першої інстанції всупереч правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у справі №6-2445цс16 не встановив наявності виняткових обставин у розумінні статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матірю. При цьому суд не віднісся критично до висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком, який не повинен бути абсолютним для суду, й не проаналізував, чи не порушує такий висновок положення законодавства й міжнародні договори України.

Від ОСОБА_5 суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, так як рішення ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства та враховуючи фактичні обставини справи, що були повно і всебічно зясовані судом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 і її представник адвокат ОСОБА_4 вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просили задовольнити.

Відповідач за даним позовом ОСОБА_5 і його представник адвокат ОСОБА_7 проти вимог апеляційної скарги заперечували, і просять залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Представник органу опіки та піклування Служби в справах дітей Вінницької міської ради ОСОБА_8 підтримала в судовому засіданні висновок служби, наданий нею суду першої інстанції, про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 01 лютого 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-АМ № 141600.

22 травня 2014 року у сторін в шлюбі дочка - ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ № 285173. В графі «Батьки» зазначені: батько ОСОБА_5; мати ОСОБА_3.

Подальше спільне подружнє життя у сторін не склалося і 17.10.2017 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у цивільній справі № 127/14822/17-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

З народження неповнолітня дитина ОСОБА_6 постійно проживає за адресою реєстрації батька по вул. Г. Мороза, 90 в м. Вінниці.

Такі факти встановлені судом першої інстанції і сторонами не заперечуються.

В сторін виник спір щодо місця проживання малолітньої дитини, так як кожен із батьків, які на даний час проживають окремо, вимагає, щоб малолітня дитина проживала із ним, і мати та батько не дійшли згоди щодо цього.

Згідно з статтею 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Частиною 2 статті 161 СК України заборонено передачу дитини для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом встановлено, що по справі відсутні обставини, які унеможливлювали б передачу дитини для проживання як батькові, так і матері згідно з частиною 2 статті 161 СК України.

Вирішуючи цей спір щодо місця проживання малолітньої дитини суд першої інстанції відповідно до вимог абз. 2 частини 1 статті 161 СК України вірно взяв до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Так, судом встановлено, що обоє батьків позитивно характеризуються як за місцем проживання, так і роботи, а ОСОБА_3 також за місцем навчання, що підтверджується відповідними характеристиками і довідками.

Обоє батьків є фізично здоровими, не перебувають на обліках з приводу психічних захворювань чи залежностей, є законослухняними громадянами, працюють та мають стабільний дохід, забезпечені житлом, і в змозі забезпечити належні побутові умови для проживання дитини, її безпечного і здорового зростання, фізичного розвитку.

При цьому батько приділяє більше уваги вихованню дитини й більш відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обовязків. Так, він постійно, з дня народження піклується про свою дочку, забезпечує її одягом, харчуванням, засобами для розвитку, дитина перебуває на повному утриманні та вихованні батька, що підтверджується як письмовими доказами, які були досліджені судом в судовому засіданні, так і показами свідків.

В свою чергу ОСОБА_3 як мати до моменту виникнення спору щодо місця проживання дитини, не приділяла належної уваги створенню належних умов для повноцінного розвитку та проживання дитини, за час відвідування дитиною дитячого дошкільного закладу жодного разу не була в цьому закладі (за виключенням, коли вперше привела дитину до садка у серпні 2016 року), не цікавилася ступенем розвитку дитини і її повсякденним життям та потребами.

При цьому зміну місця проживання, і, як наслідок, залишення дитини на утриманні і вихованні батька, ОСОБА_3 повязує з потребою закінчити навчання в Бердичівському медичному коледжі. Зазначений мотив безумовно заслуговує на увагу, а прагнення ОСОБА_3 здобути освіту й відповідну кваліфікацію заслуговує поваги.

Проте за час окремого проживання батьків і відповідно проживання малолітньої дитини з батьком в дитини сформувалося звичне для неї й комфортне оточуюче середовище, вона відвідує дошкільний навчальний заклад, перебуває на обліку в Центрі первинної медико-санітарної допомоги, де отримує необхідну медичну допомогу, має друзів на вулиці та люблячих родичів по батьківській лінії, які проявляють турботу про дитину разом з батьком.

Зміна місця проживання та оточуючого середовища зважаючи на вік дитини може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини і навіть завдати їй психічної шкоди, на що обґрунтовано звертається увага у висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 16 листопада 2017 року, складеному за результатами обстеження житлово-побутових умов сторін та вивчення матеріалів справи.

Посилання апелянта на те, що відповідний висновок не повинен бути абсолютним для суду не спростовують викладених у ньому фактичних даних і мотивів прийнятого рішення про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком.

Водночас відповідно до частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, чого в даній справі не встановлено.

При визначенні місця проживання згідно з вимогами закону суд враховував також особисту прихильність дитини ОСОБА_6 до батька ОСОБА_5, зокрема, виходив із тих обставин, що більшість часу у спілкуванні та вихованні дитини з її народження займається саме батько. З показань свідків встановлено, що дитина знає свою маму, але за час її відсутності про неї не згадує. Дитина весела, життєрадісна в сімї батька ОСОБА_9.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і посилання апелянта на правовий висновок Верховного Суду України, зроблений у справі №6-2445цс16 від 14 грудня 2016 року.

В зазначеному правовому висновку Верховний Суд України звертає увагу на проголошений у Декларації про права дитини принцип 6, відповідно до якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Оскільки суд першої інстанції в зазначеній справі встановив, що мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, і за відсутності виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю, Верховний Суд України погодився з його висновком про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матірю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дітей зі своєю матірю.

Проте апеляційний суд звертає увагу на відмінність між фактичними обставинами даної цивільної справи і обставинами справи, по якій висловлено відповідну правову позицію, зокрема на те, що в справі, яка була предметом перегляду Верховним Судом України мала місце самовільна зміна батьком місця проживання дітей, які до того проживали з матірю, тобто фактично відбулося розлучення малолітньої дитини з матірю.

Апеляційний суд погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, може виявляти турботу про неї та брати участь у вихованні дитини, реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Верховний Суд України в постанові від 12 липня 2017 року розяснив, що під забороною розлучення дитини з своєю матірю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обовязковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері, прав та інтересів дитини передбачених цією декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Тлумачення цього принципу як такого, що вимагає в будь-якому випадку передачі дитини для проживання з матірю порушуватиме принцип рівності прав батьків щодо дитини й становитиме дискримінацію за ознакою статі.

Так, згідно зі статтями 8 та 9 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Декларація прав дитини прийнята Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 1386 (XIV) від 20 листопада 1959 року та не передбачає будь-яких умов надання згоди на її обовязковість державами-членами ООН.

Тобто у розумінні Закону України «Про міжнародні договори України» Декларація прав дитини не є міжнародним договором та не потребує надання згоди на її обовязковість Верховною Радою України у формі ратифікації.

Отже Декларація не є міжнародним договором, а відтак цей правовий акт не має загальнообовязкового характеру на території України.

Згідно з статтею 24 Конституції України громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Статтею 141 СК України, частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати і батько мають рівні прав та обовязки щодо своїх дітей.

Крім того, 27 лютого 1991 року Україною була ратифікована Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка визначає основоположні засади у сфері захисту прав дитини, проте не містить положень, аналогічних за змістом принципу 6 Декларації, але зобовязує держави-учасниці докладати всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо наявні обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір'ю.

Враховуючи вищевикладені обставини, встановлені при розгляді справи, системно проаналізувавши їх, та перевіривши їх відповідність нормам права, які захищають права дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що проживання малолітньої дитини з батьком якнайкраще забезпечить інтереси дитини і в даному конкретному випадку більше відповідає її інтересам, ніж проживання з матірю.

При цьому судом відповідно до статті 10 ЦПК України враховано також практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 01.07.2017 року ухвалене Європейським судом з прав людини у справі «М.С. проти України», яким було констатовано порушення вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод через відмову визначення місця проживання дитини шляхом обєктивного зясування всіх обставин та деталей та «в якнайкращих інтересах самої дитини», а не шляхом використання презумпції на користь матері. Також в рішенні було констатовано порушення Україною прав батька при розгляді справи щодо визначення місця проживання дитини. Зокрема, у рішенні наголошувалося на тому, що при розгляді справ такої категорії слід враховувати у першу чергу інтереси дитини.

При розгляді справи було встановлено, що інтереси дитини будуть якнайкраще враховані за умови проживання дитини з батьком дитини.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3, подану її представником, адвокатом ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_2
Судді: Повний текст постанови складено 27.04.2018 Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ ОСОБА_10 /підпис/ ОСОБА_11 ОСОБА_2