П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2018 року

м. Рівне

Справа № 562/1935/17

Провадження № 22-ц/787/558/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Шуляк А.С.

Повне рішення складено: 06.02.2018 р.

Час ухвалення рішення суду: 11 год. 01 хв.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Міське будинкоуправління" на рішення Здолбунівського районного суду від 24 січня 2018 року у справі за позовом Комунального підприємства "Міське будинкоуправління" до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року в суд звернулось Комунальне підприємство "Міське будинкоуправління" (далі - КП "Міське будинкоуправління") до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позов мотивовано тим, що позивачем по будинку АДРЕСА_4, в якому проживає відповідач, надавалися послуги по освітленню місць загального користування, прибирання прибудинкової території, поточний ремонт, обслуговування димовентиляційних каналів, дератизація, обслуговування мереж холодного водопостачання та водовідведення та систем теплопостачання. Проте відповідачем плата за надані комунальні послуги своєчасно не проводилася, в зв'язку з чим утворилася заборгованість в сумі 7678,70 грн., з яких: 4103,14 грн. сума боргу, 3172,43 грн. сума індексу інфляції, 403,13 грн. трьох відсотків річних. Просив суд стягнути з відповідача вказану суму боргу.

Рішенням Здолбунівського районного суду від 24 січня 2018 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП "Міське будинкоуправління" заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 1367,71 гривень, суму індексу інфляції 1057, 48 гривень., три проценти річних в сумі 134, 38 гривень та 533, 34 гривень судового збору.

У решті позовних вимог відмовлено.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де посилається на його незаконність та необґрунтованість, що полягали у неправильному застосуванні норм матеріального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи та неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалось про неврахування судом того, що між КП "Міське будинкоуправління" та ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на всю АДРЕСА_1. Згідно із цим договором позивачем відкрито на відповідача особовий рахунок №101-31-055 на всю площу квартири в розмірі 60,2 кв.м. Також у 2013 році у відповідача була наявна субсидія на всю площу.

Посилається на невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ст.ст. 526, 530, 612 ЦК України, ст. 19, п.1 ч.3 ст. 20, ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" , п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572.

Вважає, що усупереч п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, відповідач не надав доказів про порядок користування квартирою (розмір площі), а тому висновок про те, що даною квартирою він користується лише у частці власності в розмірі 1/3 є помилковим. Про поділ особового рахунку відповідач ніколи не звертався.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 7678,70 грн., з яких: 4103,14 грн. сума боргу, 3172,43 грн. сума індексу інфляції, 403,13 грн. три відсотки річних та 1600 гривень судового збору.

У поданому відзиві відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. Обґрунтовував тим, що він може нести зобов'язання тільки в межах частки квартири, що охоплена правом його приватної власності в силу ч. 1 ст. 317, ч. 3 ст. 319, ч. 1 ст. 322, ст. 360 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідачу належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_2, який знаходився на обслуговуванні КП "Міське будинкоуправління". Тому відповідно до принципу пропорційності у праві на майно, а також зважаючи на тягар права власності, суд з урахуванням пропорційності стягнув заборгованість відповідно до його частки у квартирі.

Як убачається з матеріалів справи, і ці обставини сторонами не заперечуються, відповідачу належить на праві приватної часткової власності 1/3 частка квартири АДРЕСА_3 (а.с. 33-34, 35, 82-82, зв.). Даний будинок знаходиться на обслуговуванні КП "Міське будинкоуправління". Між сторонами 3 лютого 2010 року укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Термін його дії визначено до 31 грудня 2015 року (а.с. 17-17, зв.).

Спірні правовідносини виникли між ними з приводу оплати зазначених послуг ОСОБА_2 на користь КП "Міське будинкоуправління", а також щодо розміру такої заборгованості протягом часу з червня 2014 року по квітень 2017 року.

Статтею 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку.

Відповідно до Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, що затверджені Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 р. № 76, утримання приватизованих квартир здійснюється за рахунок їхніх власників. Власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку.

Рішеннями виконавчого комітету Здолбунівської міської ради від 28 грудня 2011 року № 330, від 26 грудня 2012 року № 346, від 25 грудня 2013 року № 264, від 24 грудня 2014 року № 260, від 23 грудня 2015 року № 320 КП "Міське будинкоуправління" визначено виконавцем житлово-комунальних послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій міського житлового фонду (а.с. 18-18, зв.; 20-20, зв.; 65-65, зв.; 66; 67-67, зв.; 68; 69).

Надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, стверджено актами про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території від 30 грудня 2011 року, від 31 грудня 2012 року, від 31 грудня 2013 року, від 31 грудня 2014 року, від 31 грудня 2015 року, від 30 грудня 2016 року складеними в присутності представника міської ради. На підтвердження своїх вимог позивачем надано акти виконаних робіт щодо утримання будинку та прибудинкової території, довідки, з яких видно, що позивачем проводилось перерахування коштів за освітлення в будинку місць загального користування, дератизацію, обслуговування мереж холодного водопостачання та водовідведення та систем теплопостачання. Також надані довідки і листи виконавців відповідних робіт про надання ними послуг згідно із укладеними договорами з КП "Міське будинкоуправління" (а.с. 49, 52, 75, 99).

Факт надання КП "Міське будинкоуправління" послуг з утриманню будинку, де мешкає відповідач, останнім не спростований жодними доказами.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст. 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акту-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо, акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами.

Частиною 4 ст.18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначений обов'язок виконавця вирішити питання про перерахунок платежів. Належним та допустимим доказом невиконання чи неякісного виконання відповідачем своїх зобов'язань по утриманню будинку згідно зі ст. 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" є претензійні акти.

Норми ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачають, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із відповідача на користь КП "Міське будинкоуправління" лише частину заборгованості за надані послуги, вмотивувавши свої висновки тим, що ОСОБА_2 є власником 1/3 частки квартири. Тому заборгованість повинна бути стягнута пропорційно до його частки, а саме як 1/3, що становить 1 367, 71 гривень боргу, 1 057, 48 гривень інфляційних втрат та 134, 38 гривень суми трьох відсотків річних.

Відповідно до вимог ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном.

Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Згідно з ч. 2 статті 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, сантехнічне та інше обладнання будинку за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників не житлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Статтею 360 ЦК України унормовано, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відповідно до статей 509, 510, 526 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, статуту товариства, Закону України "Про господарські товариства", інших законодавчих актів.

Крім того, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що між сторонами укладено договір, де ОСОБА_2 виступає як споживач надаваних послуг, то договір, на який посилається позивач, припинив свою дію 31 грудня 2015 року (а.с. 17, зв.). Тому послуги після цього надавалися із принципу фактичного надання їх позивачем та прийняття їх споживачем.

Не можна погодитися і з твердженнями про помилковість застосування норм матеріального права, адже вони спростовуються правильністю висновків суду та повним і правильним з'ясуванням усіх обставин, що мають значення при вирішенні справи.

Спростовуються як необґрунтовані і покликання автора скарги про неврахування судом п. 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, в зв'язку із чим заперечення відповідача про часткову відповідальність не заслуговують на увагу.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

В силу правил ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Міське будинкоуправління" залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду від 24 січня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: