Справа № 464/3701/17 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/6531/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника Сихівського ВДВС м. Львів ГТУЮ у

Львівській області Мельника Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, звернулось в суд із заявою про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області, щодо не направлення на адресу ПАТ «Львівгаз» постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24.12.2014 року; визнання дій державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області, щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24.12.2014 року неправомірними; скасування постанови державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24.12.2014 року; зобов'язання державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області відновити виконавче провадження на підставі судового наказу № 464/4705/13.

Оскаржуваною ухвалою в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржило Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз», в апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву задовольнити. Вважає ухвалу суду незаконною, необгрунтованою та постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідно до ст.ст. 1, 11 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції від 1999 року), чинного на момент вчинення оскаржуваних дій, державний виконавець зобов`язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених цим законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не дав належної оцінки бездіяльності державного виконавця, який не направив на адресу ПАТ «Львівгаз» постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Апелянт вважає безпідставними твердження державного виконавця про відсутність майна у боржника, оскільки державним виконавцем не вчинено жодних дій для з»ясування належності боржникам на праві власності майна, ним не здійснено кожні два дні перевірки щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржників та їх майнових прав, дій щодо отримання інформації про доходи боржників що не було враховано судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали. З вищенаведених підстав просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою задовольнити скаргу ПАТ «Львівгаз».

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення представника Сихівського ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Мельника Ю.Р. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні скарги ПАТ «Львівгаз», суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем вжито заходи для примусового виконання судового наказу про стягнення заборгованості, однак такий залишився невиконаним у зв»язку з відсутністю у боржників майна. Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції врахував те, що заявник більше трьох років не виявив належної зацікавленості у виконанні судового наказу.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час проведення оскаржуваний виконавчих дій),виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Ст. 17 Закону передбачає, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

За правилами ст. 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов висновку, що в ході виконавчого провадження державним виконавцем вжито усі необхідні заходи з метою належного виконання судового наказу про стягнення заборгованості за спожитий природний газ; повернення виконавчого документа відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, про що внесено відомості до Єдиного реєстру виконавчих проваджень, доступ до якого має кожна зі сторін виконавчого провадження.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, встановленим судом апеляційної інстанції, матеріалам виконавчого провадження ВП №39644733.

З матеріалів справи вбачається, що 24.05.2013 року Сихівським районним судом м. Львова видано судовий наказ № 464/4705/13-ц, яким зі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Львівгаз» солідарно стягнуто заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 368 грн. 61 коп., а також судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп., який 04.09.2013 року передано на виконання до державної виконавчої служби.

Як встановлено судом, 04.09.2013 року, було відкрито виконавче провадження та боржникам надано строк для добровільного виконання судового наказу.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції врахував те, що державним виконавцем було зроблено запити до Територіального сервісного центру МВС у Львівській області, Управління земельних ресурсів, начальника АБ ГУМВС України у Львівській області, Державної інспекції сільського господарства, Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку, податкової інспекції, витребувана інформація з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з метою з'ясування наявності у боржників майна, однак з отриманої під час виконання інформації вбачається, що боржники транспортними засобами та акціями не володіють, пенсійного забезпечення не отримують, рахунків у банку не мають, в якості фізичних осіб-підприємців не зареєстровані. Встановити місце праці боржників виявилося неможливим.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції взяв до уваги і те, що при виході 16.07.2014 року за адресою проживання боржників, що було здійснено за участю представника ПАТ «Львівгаз», ліквідного майна не виявлено, про що складено відповідний акт, який підписано представником ПАТ «Львівгаз» без жодних зауважень.

Встановивши вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що як матеріалами виконавчого провадження та Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень, підтверджується, що державним виконавцем було проведено виконавчі дії, що спрямовані на розшук майна боржника, проте, такого майна виявлено не було, у зв'язку з чим стягнути борг не виявилось можливим.

Відмовляючи у задоволенні скарги з вищезазначених підстав, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що як вбачається з оглянутих судом апеляційної інстанції матеріалів виконавчого провадження, в них відсутнє підтвердження надіслання боржникам постанови про відкриття виконавчого провадження та її вручення боржникам.

Матеріали виконавчого провадження не містять доказів на підтвердження обізнаності боржників про відкриття виконавчого провадження та надання їм терміну для добровільного виконання судового наказу про стягнення заборгованості, що не було з»ясовано судом першої інстанції та не враховано при постановленні оскаржуваної ухвали.

В матеріалах виконавчого провадженні відсутні також докази виклику боржників до державного виконавця, докази неявки боржника, застосування до боржників відповідальності у зв»язку з неявкою на виклики державного виконавця.

Крім цього, висновки суду першої інстанції про те, що акт державного виконавця від 16.07.2014 року про відсутність у боржників майна, на яке можна було б звернути стягнення, підписаний представником ПАТ «Львівгаз» без жодних зауважень, не відповідають дійсності, оскільки підпис представника стягувача, яким є ПАТ «Львівгаз», в акті від 16.07.2014 року відсутній, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження, оглянутого судом апеляційної інстанції.

В акті також відсутні підписи боржників, хоча проводився огляд належного їм майна.

Повертаючи виконавчий документ стягувачеві у зв»язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення та безрезультатністю здійснення державним виконавцем заходів щодо розшуку такого майна, державний виконавець виходив з положень п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. п. 4, 5 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» про повернення виконавчого документу стягувачу державний виконавець виносить постанову з обов»язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований, копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред»явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

З матеріалів оглянутого судом апеляційної інстанції виконавчого провадження ВП №39644733 вбачається, що 24.12.2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», однак матеріали виконавчого провадження не містять інформації щодо надіслання сторонам виконавчого провадження, зокрема, стягувачу ПАТ «Львівгаз», постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24.12.2014 року, а відтак відмова суду першої інстанції в задоволенні вимог скарги про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області щодо ненаправлення на адресу ПАТ «Львівгаз» постанови державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області від 24.12.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, є незаконною.

За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, на думку колегії суддів, скарга ПАТ «Львівгаз» в частині вимог скарги про визнання дій державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24.12.2014 року неправомірними та скасування постанови державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24.12.2014 року, також підлягають до задоволення.

Посилання суду першої інстанції на те, що ПАТ «Львівгаз», як сторона виконавчого провадження, мало можливість бути обізнаним про хід виконавчого провадження шляхом пошукових запитів у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, проте не виявило зацікавленості в цьому протягом близько трьох років, не є підставою для відмови в задоволенні скарги, оскільки відповідно до ч.4 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не позбавляє державного виконавця обов»язку у триденний термін копію постанови про повернення виконавчого документу надсілати стягувачеві.

З врахуванням положень ЦПК України, відповідно до якого обов»язок доказування, надання доказів покладено на кожну зі сторін, беручи до уваги те, що державним виконавцем не надано жодних доказів на спростування довідки, наданої ПАТ «Львівгаз» про те, що копія оскаржуваної постанови в період з 2013 по 2017 роки до ПАТ не надходила, колегія суддів не погоджується з висновками суду про недопустимість цього доказу.

Оскільки відповідно до ч.5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред»явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону, не можна погодитись із судом першої інстанції, який дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги у зв»язку з відсутністю доказів про те, що діями державного виконавця порушено права чи свободи стягувача.

Відповідно до роз»яснень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» суд не має права зобов»язувати державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби до вчинення таких дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

А відтак, вимоги скарги ПАТ «Львівгаз» про зобов'язання державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області відновити виконавче провадження на підставі судового наказу № 464/4705/13, не можуть бути задоволені, оскільки виконавче провадження може бути відновлене лише державним виконавцем.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Стаття 376 ЦПК України передбачає підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, якими є: 1) неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що ухвала Сихівського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2017 року про відмову в задоволенні скарги ПАТ «Львівгаз» підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» - задовольнити частково.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 05 жовтня 2017 року про відмову в задоволенні скарги ПАТ «Львівгаз» скасувати та постановити нову ухвалу, якою вимоги скарги ПАТ «Львівгаз» задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області щодо ненаправлення на адресу ПАТ «Львівгаз» постанови державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львова ГТУЮ у Львівській області від 24.12.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Визнати дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24.12.2014 року неправомірними.

Скасувати постанову державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова ГТУЮ у Львівській області щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 24.12.2014 року.

В задоволенні решти вимог скарги - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.03.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.