Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 183/6757/14

провадження № 61-5687св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року у складі судді Городецького Д. І. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Каратаєвої Л. О., Глущенко Н. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, доПублічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 27 грудня 2013 року він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір № SAMDNWFD500, вклад «Стандарт» на строк до 27 березня 2014 року у національній валюті, за умовами якого передав банку грошові кошти в сумі 45 тис. грн для розміщення на депозитному вкладі, договір № SAMDNWFD500, вклад «Стандарт» на строк до 27 березня 2014 року у національній валюті, за умовами якого передав банку кошти в сумі 20 тис. грн для розміщення на депозитному вкладі, та договір № SAMDNWFD000, вклад «Стандарт» на строк до 27 березня 2014 року у національній валюті, за умовами якого передав банку кошти в сумі 10 тис. грн для розміщення на депозитному вкладі. 28 січня 2014 року вищевказані угоди були переоформлені у договори строкових банківських вкладів «Стандарт на 6 місяців» у зв'язку з поданням ним до банку заяв №№ SAMDN4300, SAMDN4263, SAMDN4005, за якими внесені ним до банку грошові кошти були переведені у долари США, залишок за вкладами станом на 28 січня 2014 року складав 5 297,74 доларів США, 2 353,21 доларів США та 1 176,6 доларів США відповідно. 14 березня 2014 року він звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання вказаних договорів. При видачі грошових коштів з депозиту банк не повернув 7 % від суми вкладу. Не погоджуючись із стягнутою з нього комісією, він звернувся до банку, де йому повідомили, що 27 лютого 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» прийняті зміни в оформленні депозитів, за якими у випадку дострокового зняття коштів, банк стягує комісію у розмірі 7 % від суми вкладів. Працівники банку відмовили надати йому зазначені положення, мотивуючи це тим, що зміни є внутрішнім документом банку. Згідно з умовами договорів, якщо вкладник вимагає розірвати угоду, а строк вкладу ще не закінчився, повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються за ставкою вкладу «До витребування» за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу до дня розірвання угоди. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача на свою користь 16 363 грн 13 коп. безпідставно невиплачених коштів при розірванні угод.

ПАТ КБ «Приватбанк» заперечило проти позову, посилаючись на те, що позивач був ознайомлений з умовами розірвання договорів банківських вкладів, які діяли на час його звернення до банку з відповідною заявою. Вклади було виплачено за відрахуванням надмірно нарахованих відсотків та комісії банку за дострокове розірвання договорів.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті грошові кошти при розірванні договорів строкових банківських вкладів № SAMDN4300, заяви № SAMDN4263 та заяви № SAMDN4005 від 28 січня 2014 року в сумі 9 352 грн 69 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судові витрати у розмірі 1 378 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставне стягнення банком з позивача 4 % від суми вкладів позивача, оскільки згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови та Правила) станом на час укладення договорів банківського вкладу (28 січня 2014 року) у разі розірвання договорів за ініціативою клієнта до спливу 3-х місяців з дня оформлення вкладу стягується 3 % від суми вкладу для депозитів, переоформлених після спливу 30 календарних днів з дня оформлення вкладу.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з правильності висновку суду першої інстанції про те, що при розірванні договорів банк повинен був утримати не 7 %, а 3 % від суми вкладів позивача.

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що 12 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про розірвання договорів, у якій своїм підписом підтвердив, що він ознайомлений та згоден з умовами такого розірвання, які діяли у банку станом на час такого звернення. Згідно з пунктом 11 договорів розмір комісії, строки повернення депозитних коштів визначаються Умовами та Правилами. При вирішенні спору суди попередніх інстанцій не врахували, що укладені між сторонами договори разом з Умовами та Правилами є змішаними договорами, а тому судам необхідно було керуватися положеннями закону щодо договору банківського вкладу та щодо договору банківського рахунку. Судами також не встановлено, у чому саме полягає порушення прав позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 31 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року справу № 183/6757/14 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року у редакції, чинній на час їх ухвалення (далі - ЦПК України 2004 року), щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що 27 грудня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № SAMDNWFD500, вклад «Стандарт» на строк до 27 березня 2014 року у національній валюті, за умовами якого ОСОБА_1 передав банку грошові кошти в сумі 45 тис. грн для розміщення на депозитному вкладі.

27 грудня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № SAMDNWFD500, вклад «Стандарт» на строк до 27 березня 2014 року у національній валюті, за умовами якого ОСОБА_1 передав банку грошові кошти в сумі 20 тис. грн для розміщення на депозитному вкладі.

27 грудня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № SAMDNWFD000, вклад «Стандарт» на строк до 27 березня 2014 року у національній валюті, за умовами якого ОСОБА_1 передав банку кошти в сумі 10 тис. грн для розміщення на депозитному вкладі.

Пунктом 3 договорів передбачено, що вкладник може отримувати кошти з карти і розраховуватися у торгівельних закладах без комісій.

28 січня 2014 року вищевказані угоди були переоформлені у договори строкових банківських вкладів «Стандарт на 6 місяців» на підставі поданих ОСОБА_1 до банку заяв № SAMDN4300, № SAMDN4263 та № SAMDN4005, у зв'язку з чим кошти були переведені у долари США.

Залишок за вкладами станом на 28 січня 2014 року складав 5 297,74 доларів США, 2 353,21 доларів США та 1 176,6 доларів США відповідно.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною четвертою статті 1068 ЦК України клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Відповідно до частини другої статті 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

З огляду на викладене, укладені між сторонами договори є змішаними, оскільки містять у собі елементи договору банківського вкладу та договору банківського рахунка.

Зі змісту договорів убачається, що вкладник ознайомлений з Умовами та Правилами і приєднується до них.

Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За умовами договорів клієнт має право вимагати розірвання договору до спливу строку його дії. У такому разі повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються за ставкою вкладу «До запитання» за фактичну кількість днів, які минули з дати оформлення вкладу до дня розірвання договору. У разі, якщо вкладник отримав проценти за неповний строк вкладу, нараховані за повною ставкою, то надлишково сплачені проценти вираховуються із суми вкладу (пункт 11 договорів).

Судами встановлено, що 12 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове розірвання договорів.

Банком були виплачені ОСОБА_1 на підставі його заяви грошові кошти за договорами за відрахуванням 7 % від суми вкладів, що становило 617,71 доларів США.

Згідно з Умовами та Правилами, які діяли на час укладення спірних договорів (28 січня 2014 року), при розірвання договору за ініціативою клієнта до спливу 3-х місяців з дати оформлення вкладу стягується 3 % від суми вкладу для депозитів, переоформлених після спливу 30 календарних днів з дня оформлення вкладу.

25 лютого 2014 року кредитним комітетом ПАТ КБ «ПриватБанк» було змінено розмір комісії за розірвання договору з ініціативи клієнта раніше 3-х місяців з дня оформлення вкладу та встановлено комісію у розмірі 7 % від суми вкладу для депозитів, переоформлених по закінченню 30 календарних днів з дня оформлення вкладу.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставне стягнення банком 4 % від суми вкладів позивача, оскільки при розірванні договорів банк мав право утримати не 7 %, а 3 % від суми вкладів, так як станом на час укладення спірних договорів діяли Умови та Правила, які передбачали стягнення саме 3 % від суми вкладу для депозитів у разі розірвання договору за ініціативою клієнта до спливу 3-х місяців з дня оформлення вкладу.

Суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що 12 березня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до банку із заявою про розірвання договорів, у якій своїм підписом підтвердив, що він ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами розірвання вкладів, які діяли у банку станом на день звернення, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За змістом поданої ОСОБА_1 до банку заяви від 12 березня 2014 року позивач просив розірвати укладені між ним та банком договори і погодився з умовами їх розірвання.

Однак із вказаної заяви не вбачається, з якими саме умовами погодився ОСОБА_1 - з тими, що діяли на час укладення спірних договорів, чи з тими, що діяли на час їх розірвання.

Посилання у касаційні скарзі на те, що пунктом 11 спірних договорів встановлено, що розмір комісії стягується згідно з діючими тарифами банку, про які клієнт має можливість дізнатися на сайті pb.ua, є безпідставними, оскільки умовами договорів, в тому числі й пунктом 11 не передбачено сплату комісії у разі дострокового розірвання договорів за ініціативою клієнта до спливу 3-х місяців з дня оформлення вкладу.

Разом з тим пунктом 10 цих договорів визначено, що якщо вкладник вимагає розірвати договір, а 14 днів з дати оформлення вкладу ще не спливли, банк утримує комісію за оформлення документів на розірвання вкладу згідно з діючими тарифами банку. Дізнатися розмір комісії вкладник може в Умовах та Правилах, які завжди доступні на сайтіpb.ua.

Отже, за умовами укладених між сторонами договорів утримання комісії за оформлення документів на розірвання вкладу згідно з діючими тарифами банку можливе лише у разі розірвання вкладником договору протягом 14 днів з дати його оформлення. В даному ж випадку заява про розірвання договорів була подана позивачем 12 березня 2014 року, тобто через 71 день після укладення договорів (27 грудня 2013 року) та через 43 дні після їх переоформлення (28 січня 2014 року).

Оскільки умовами договорів не передбачено стягнення із вкладника комісії за дострокове розірвання договорів згідно з діючими тарифами банку (при їх розірванні після спливу 14 днів з дати оформлення), які на час їх розірвання визначали таку комісію в розмірі 7 % від суми вкладу, то ПАТ КБ «ПриватБанк» повинен був керуватися Умовами та Правилами, які діяли на час укладення цих договорів, тобто станом на 28 січня 2014 року, згідно з якими комісія за дострокове розірвання договору була визначена у розмірі 3 % від суми вкладу.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що цими судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, то касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак