Провадження № 2/161/318/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючої судді Олексюк А.В.

при секретарі Шолом С.І.

з участю: відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_3 Ярославовивича про стягнення суми страхового відшкодування,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми страхового відшкодування.

В обгрунтування своїх вимог вказує, що 15.05.2014 року між ПрАТ «СК «АХА Страхування» та ОСОБА_4 було укладено договір добровільного страхування № 122325Га/14лц, за яким позивач застрахував майнові інтереси потерпілого, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, легкового автомобіля НОМЕР_1.

30.10.2014 року о 16:20 год. на пр. Волі в м. Луцьку сталась дорожньо-транспортна пригода за участю двох транспортних засобів «ЗАЗ 110307», д.н.з. АС 9684АІ, який знаходився під керуванням ОСОБА_3 та легкового автомобіля НОМЕР_1.

Відповідно до постанови Луцького міськрайонного суду від 21 листопада 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у даній ДТП.

Потерпілий ОСОБА_4 звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування та на підставі страхового акта йому було виплачено страхове відшкодування в розмірі 24643,61 грн.

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СТ «Гарантія» згідно з полісом № АС 5033584. ПрАТ «СК «АХА Страхування» звернулося до цієї страхової компанії про виплату страхового відшкодування, на що було виплачено позивачу 14962,51 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою становить 9681,10 грн.

З урахуванням викладеного позивач просив стягнути в порядку регресу з відповідача 9681,10 грн.

Представник позивача в судове засідання не зявився, проте належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, не заперечував щодо прийняття заочного рішення та просив суд позов задовльнити. Відповіді на відзив відповідача на адресу суду від позивача не надходило.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просили відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності.

Заслухавши пояснення відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 30.10.2014 року о 16.20 год., керуючи автомобілем НОМЕР_2, по пр. Волі в м. Луцьку, під час об'їзду перешкоди, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, де відбулось зіткнення з тролейбусом «ЕЛЬЧ» р.н. 219, який рухався в зустрічному напрямку, після чого даний тролейбус скоїв наїзд на припаркований автомобіль НОМЕР_1, чим порушив пункти 11.3, 13.3 Правил дорожнього руху України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а власнику автомобіля НОМЕР_1 заподіяно майнову шкоду.

Постановою Луцького міськрайонного суду від 21.11.2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425,00 грн. (а.с. 15).

На момент вчинення ДТП, автомобіль НОМЕР_1, був застрахований у ПрАТ «СК «АХА Страхування», що підтверджується договором добровільного страхування від 15.05.2014 року № 122325Га/14сц строком дії з 18.05.3014 року до 17.05.2015 року (а.с. 7-12).

Власник автомобіля НОМЕР_1, звернувся до ПрАТ «СК «АХА Страхування» із повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку, та заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу.

На підставі акта огляду транспортного засобу, рахунка № 898 від 04.12.2014 року (а.с. 22), звіту про оцінку автомобіля НОМЕР_3 (а.с. 23-29), розрахунку страхового відшкодування (а.с. 30), страхового акту від 24.11.2014 року (а.с. 31) страхувальнику було виплачено 24643,61 грн. страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням від 25.11.2014 року № 142855 (а.с. 32).

Цивільна відповідальність водія автомобіля НОМЕР_2 (власник - ОСОБА_5А.) на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» згідно з полісом № АС 5033584 (а.с. 19).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на наведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас внаслідок ДТП виникає договірне зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

При цьому, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною.

За змістом статей 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відтак з врахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та беручи до уваги саме обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, суд розглядає справу по наявних у ній доказах.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів на підтвердження розміру сплаченої ПрАТ «СК « Провідна» позивачу суми страхового відшкодування, як і доказів вирахування при його виплаті коефіцієнта фізичного зносу в розмірі 14962,51 грн. позивачем суду не надано.

З огляду на це, посилання позивача, що різниця суми страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3, як винної у ДТП особи становить 9681,10 грн. є необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи.

Крім того, відповідачем заявлялася вимога про застосування позовної давності до вимог позивача, посилаючи на те, що моментом початку позовної давності для регресної вимоги страховика є день виконання основного зобовязання, яке позивач виконав, сплативши 25.11.2014 року потерпілому суму страхового відшкодування в розмірі 24643,61 грн., що підтверджується платіжним дорученням, а з позовом звернувся 18.12.2017 року, тобто з пропуском трирічного строку.

Відносно доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-192цс16.

Разом з тим, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зважаючи на не доведення стороною позивача вимог позову та відмову в позові по суті, суд не вбачає підстав для відмови в позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей коли ПрАТ «СК «Провідна» здійснило виплату ПрАТ «СК «АХА Страхування» страхового відшкодування у зв'язку з ДТП, що сталася з вини ОСОБА_3 Інші докази, які стосуються строку позовної давності в матеріалах справи також відсутні, і сторонами спору суду не надавалися.

Керуючись ст.ст. 979, 988, 993, 1188, 1194, 1191 ЦК України, статтю 27 Закону України «Про страхування», статтю 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 3, 10, 11, 12, 13,76, 78, 79, 80, 82, 133, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, с у д, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодуваннявідмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.03.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк