Постанова

Іменем України

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 341/996/16-ц

провадження № 61-3986св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 5 вересня 2016 року у складі судді Гаполяка Т. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року, у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 30 червня 2015 року близько 11.00 год. позивач у смт Більшівці Галицького району Івано-Франківської області поверталась з пошти додому. На зустріч їй по дорозі їхав велосипедом відповідач, який не зупиняючись наїхав на неї, внаслідок чого вона впала на землю та отримала тілесні ушкодження. Відповідач допомоги не надав, не вибачився, натомість почав сваритись, погрожував фізичною розправою. Після цього вона направилась до себе додому і онук ОСОБА_6 відвіз її до Галицької ЦРЛ, де їй надали допомогу. Протиправними діяннями відповідача їй заподіяно моральну шкоду, оскільки вона зазнала душевного болю, було порушено її нормальний спосіб життя, вона була змушена докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн та судові витрати,з підстав, передбачених статтями 1166, 1167 ЦК України.

Відповідач позов не визнав, та пояснив суду, що жодного із складових елементів для відшкодування шкоди відповідачем ОСОБА_3 не наведено, більше того, матеріали справи спростовують її вимоги щодо стягнення таких збитків. Згідно з постановою слідчого про закриття кримінального провадження від 29 березня 2016 року у справі щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 ОСОБА_5 та порушення кримінального провадження щодо ОСОБА_5 за статтею 125 КК України зазначено, що під час досудового розслідування не здобуто даних про умисне спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_3 та за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 125 КК України, кримінальне провадження закрито. Слідчим були допитані свідки, зокрема ОСОБА_7, ОСОБА_8, які вказували, що ніяких тілесних ушкоджень вони не бачили на тілі ОСОБА_3, самого наїзду велосипедом на ОСОБА_3 також не бачили. Постанова слідчого від 29 березня 2016 року про закриття кримінального провадження спростовує твердження позивача про застосування щодо неї неправомірних дій та його умислу на спричинення тілесних ушкоджень. ОСОБА_3 жодним чином не обґрунтувала, які ж саме втрати морального характеру вона понесла, чим вони підтверджуються і чому саме такий розмір вона заявляє для стягнення, оскільки у тексті позовної заяви вона зазначає про втрати морального характеру в розмір 10 000, 00 грн.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 5 вересня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року,позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 рухалась відповідно до Правил дорожнього руху України, натомість ОСОБА_5 був неуважним, не врахував дорожню обстановку і здійснив наїзд на позивача, внаслідок чого, ОСОБА_3 отримала легкі тілесні ушкодження у виді садна в ділянці голови та синця в ділянці лівої ноги, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи від 17 березня 2016 року № 15. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_5 позивачу завдана моральна шкода, яка полягала у фізичному болі та стражданнях, які вона зазнала в результаті отриманих тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що судом першої інстанції встановлено вину відповідача, причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди. Визначаючи розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з принципів розумності і справедливості та урахував, що позивач перенесла фізичний біль та страждання, які зазнала у зв'язку з діями відповідача.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 5 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що згідно із постановою слідчого про закриття кримінального провадження від 29 березня 2016 року у справі щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 зазначено, що під час досудового розслідування не здобуто даних про умисне спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_3 та за відсутністю складу правопорушення провадження закрито. З аналізу вказаної постанови зазначено, про відсутність умислу в діях відповідача ОСОБА_5 щодо спричинення будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_3 Слідчим були допитані свідки, зокрема ОСОБА_7, ОСОБА_9, які вказували, що ніяких тілесних ушкоджень вони не бачили на тілі ОСОБА_3, самого наїзду велосипедом на ОСОБА_3 також не бачили. Крім того, суди не звернули уваги на пояснення самої ОСОБА_3 надані в судовому засіданні, що містять розбіжності. Так, у позовній заяві вона вказує, що поверталася з пошти додому, а відповідач їхав їй на зустріч, а в поясненнях, наданих слідчому, вона вказує, що вирушила з власного будинку до поштового відділення, де її наздогнав на велосипеді відповідач ОСОБА_10 та умисно наїхав на неї. Суди не взяли до уваги висновок судово-медичної експертизи від 17 березня 2016 року № 15, згідно з яким подія, про яку зазначає позивач, відбулася 30 червня 2015 року, а висновок здійснений з великим проміжком часу - 17 березня 2016 року на підставі консультативної довідки лікаря-травматолога та рентгенівського знімка із застереженням про те, що підсумки про достовірну давність утворення тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_3 експертиза надати немає можливості. Вважає, що адміністративного порушення не вчиняв та не притягався до відповідальності. Суди встановили порушення ним Правил дорожнього руху України під час руху на велосипеді без зазначення жодних доказів такого порушення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 12 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подано заперечення на касаційну скаргу згідно з якими, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів у справі дійшли правильного висновку про те, що винним у спричиненні їй тілесних ушкоджень є відповідач у справі, а його неправомірні дії знаходяться у причинному зв'язку із пригодою та завданням шкоди.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що згідно з постановою про закриття кримінального провадження від 29 березня 2016 року Галицького відділення поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області 30 червня 2015 року близько 11 год. у смт Більшівці Галицького району ОСОБА_5, їдучи велосипедом по ґрунтовій дорозі наїхав на ОСОБА_3 внаслідок чого спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді садна чола, забою лівого кульшового суглоба і лівого стегна, забою лівої китиці. Очевидців цієї події не було. Допитаний як свідок ОСОБА_5 показав, що 30 червня 2015 року біля 11 год. він їхав на своєму велосипеді з центру смт Більшівці до себе додому. Їдучи повз кладовище, він рухався по правій стороні автодороги і в тому місці йому на зустріч рухалась його сусідка ОСОБА_3 Коли він проїжджав біля неї, вона різко стала напроти руху його велосипеду, у зв'язку з чим він здійснив на неї наїзд. Він її запитав, що вона робить, на що вона нічого не відповіла. Після цього він забрав свій велосипед і направився додому. Допитана потерпіла ОСОБА_3 показала, що 30 червня 2015 року, коли вона вирушила із власного будинку до почтового відділення у смт Більшівці та прямувала по узбіччю асфальтної дороги по вулиці Загородній, до неї під'їхав на власному велосипеді ОСОБА_5 та почав словесно погрожувати. Згодом він умисно здійснив наїзд на неї вказаним велосипедом, від чого вона впала на сусідський город. Після чого він залишив свій велосипед та підійшов до неї і умисно наніс два удари ногою в ділянку лівої руки та лівої ноги. Піднявшись, вона відчула біль у лівому стегні та лівій руці, а також з обличчя йшла кров. Побачивши це, ОСОБА_5 сів на свій велосипед та поїхав до себе додому.

Оскільки складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України немає, кримінальне провадження було закрито.

Згідно з висновком експерта від 17 березня 2016 року № 16 у ОСОБА_3 були тілесні ушкодження: садно в ділянці голови, синець у ділянці лівої ноги, які утворились від дії тупих твердих предметів і відносяться до легких тілесних ушкоджень. У зв'язку з тим, що у наданих медичних документах відсутня детальна морфологічна характеристика тілесних ушкоджень, - зробити підсумки про достовірну давність утворення тілесних ушкоджень немає можливості. Про те, що в ділянці лівої ноги був синець, а не гематома, як вказано у медичних документах, свідчить відсутність об'єктивних клінічних даних флуктуації та пункції гематоми. Виставлений діагноз: «Забій лівого кульшового суглобу. Забій лівої китиці.» не підтверджений об'єктивними клінічними даними, тому в судово-медичних підсумках не враховується.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходили з того, що відповідач з необережності порушив Правила дорожнього руху України, здійснивши наїзд на ОСОБА_3 та спричинив їй тілесні ушкодження.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до положень статей 1166 та 1167 ЦК України для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди, зокрема в результаті бездіяльності заподіювача, необхідна сукупність таких обов'язкових умов: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.

Таким чином, деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Отже, з урахуванням положень статті 1167 ЦК України та принципу змагальності цивільного процесу (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року) на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

ОСОБА_5 визнав, що здійснив наїзд на ОСОБА_3 Відсутність постанови про адміністративне правопорушення ОСОБА_5 не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки за відсутності постанови про адміністративне правопорушення зазначені обставини підлягають встановленню на загальних підставах.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, прийшов правильного висновку про наявність вини ОСОБА_5 у завданні шкоди позивачу, оскільки між тілесними ушкодженнями позивача та діями відповідача встановлений прямий причинно-наслідковий зв'язок із заподіяною позивачу моральною шкодою.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 і стягуючи на її користь із ОСОБА_5 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, а також установивши достатньо повно обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог у вказаному розмірі та наявності правових підстав для відшкодування позивачу завданої внаслідок дій відповідача моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг моральних страждань позивача, пов'язаних з ушкодженням її здоров'я, внаслідок заподіяння шкоди здоров'ю позивача і при цьому виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 5 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик