Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 726/1017/16-ц

провадження № 61-3336зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В.І., Коротуна В. М., Курило В. П., (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільному майні подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно за заявою ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 22 лютого 2017 року у складі судді - Асташева С. А., ухвали апеляційного суду Чернівецької області від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Хопти С. Ф., Штелик С. П.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у період з 14 вересня 2009 року до 12 грудня 2016 року вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу 21 грудня 2012 року вони за спільні грошові кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, в якій проживають.

Зазначала, що у квітні 2016 року вона звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл на реєстрацію у зазначеній квартирі, однак відповідач відмовив, заявивши, що вважає себе одноосібним власником квартири.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визначити за нею і відповідачем право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, по 1/2 частці за кожним.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана ним за грошові кошти, отримані ним за договором позики від 25 листопада 2012 року, укладеним з ОСОБА_3, та від продажу квартири АДРЕСА_2, яка була придбана ним 06 грудня 2012 року за особисті заощадження та не була об'єктом права спільної сумісної власності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівців від 16 листопада 2017 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 та об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 24 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 10 травня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частці кожному у квартирі АДРЕСА_1,загальною площею 48,70 кв. м. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 24 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 10 травня 2017 року залишено без змін.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року з підстави передбаченої пунктами 1, 2 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 57, 60, 61, 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_2 надав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2011 року, 23 грудня 2015 року, та постанов Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, 07 вересня 2016 року, 12 жовтня 2016 року, 05 квітня 2017 року.

Законом України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

22 січня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд судового рішення разом з матеріалами справи № 726/1017/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року відкрито провадження та витребувано справу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2018 року цивільну справу призначено до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПКУкраїни заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції актовим записом №1759 від 14 вересня 2009 року, який розірваний рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 12 грудня 2016 року.

До матеріалів справи приєднано договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 02 квітня 2010 року (а.с.73).

За змістом п.11 договору цей правочин вчинений за згодою дружини покупця ОСОБА_1 за реєстровим номером 3733 від 02 квітня 2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 вчинено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_5 06 грудня 2012 року.

Відповідно до п. 4. 4 договору цей правочин вчинений за згодою дружини продавця ОСОБА_1, заява від 6 грудня 2012 року за реєстровим номером 3880 приєднується до договору.

Після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Новосельською І. Л. 21 грудня 2012 року.

У п. 13 договору сторони передбачили, що згода дружини покупця ОСОБА_1 на укладення договору про купівлю квартири викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Новосельською І. Л. 21 грудня 2012 року за реєстровим номером 4372.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 24 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 12 травня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року,визначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частці кожному у квартирі АДРЕСА_1, загальною площею 48,70 кв. м., оскільки було установлено, що згідно із нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 від 06 грудня 2012 року договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладено в інтересах сім'ї, а в нотаріально посвідченій заяві від 21 грудня 2012 року зазначено про надання нею згоди на купівлю квартири АДРЕСА_1 за спільні грошові кошти, після чого квартира належатиме їм на праві спільної сумісної власності.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суди першої та апеляційної інстанції вірно застосувавши положення статтей 57, 60, 61, 63, частини другої статті 65 СК України, статтей 357, 368 ЦК України, дійшли до правильного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності. При цьому ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження доводів щодо набуття спірної квартири за особисті грошові кошти, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України). Отже, ОСОБА_2 не спростував закріплену в статті 60 СК України презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, і не довів, що купив спірну квартиру лише за власні кошти.

Разом з тим у наданих для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зроблено такі висновки:

- в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2011 року, суд касаційної інстанції зазначив, що сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах та ведення спільного господарства не є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю за відсутності спільної праці осіб у його набутті, не може слугувати прикладом неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, з огляду на те, що у ній встановлено інші фактичні обставини;

-в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, зазначено, що частина спільного майна набута відповідачем після припинення шлюбних відносин та не може бути об'єктом поділу, не може слугувати прикладом неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, з огляду на те, що у ній встановлено інші фактичні обставини.

Таким чином, у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення яких посилається заявник в обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення, наявні різні фактичні обставини, встановлені судами при розгляді справа, що не свідчить про неоднакове застосування судом норм матеріального права.

Ухвали Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року, 05 квітня 2017 року, надані заявником для порівняння не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував судові рішення та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав передбаченою статею 368 ЦК України та статтями 57, 60, 61, 69,71 СК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, 12 жовтня 2016 року також не можуть слугувати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у ній висновку щодо застосування у подібних правовідносинах статтей 57, 60, 61, 65 СК України, оскільки висновок суду касаційної інстанції у справі, що переглядається, не суперечить правовому висновку, зазначеному у цій постанові.

Отже, зі змісту наведених судових рішень та судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не вбачається неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справах встановлено різні фактичні обставини.

За таких обставин підстави для задоволення заяви ОСОБА_2 і скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року відсутні.

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, пунктом 1 частини першої статті 355 та статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 22 лютого 2017 року, ухвали апеляційного суду Чернівецької області від 10 травня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року, відмовити.

Постанова є остаточно і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 3 статті 423 ЦПК України.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. П. Курило