Провадження № 22-ц/772/689/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 рокуСправа № 127/24009/14-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., секретар Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року, постановлену під головуванням судді Романюк Л.Ф. у приміщенні суду м. Вінниця, дата складення повного тексту невідома, за результатами розгляду скарги ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в особі головного державного виконавця Паламарчука Володимира Володимировича, за участі заінтересованої особи Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на дії державного виконавця, -

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просила, визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 щодо винесення постанови № ВП55456930 від 02 січня 2018 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 318 403,37 гривень; скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 у ВП 55456930 від 02 січня 2018 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 318 403,37 гривень.

Заяву мотивовано тим, що у провадженні головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в особі ОСОБА_4 знаходився виконавчий лист № 127/24009/14 від 04 лютого 2016 року про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 29.02.2016.

29 грудня 2017 року головний державний виконавець Паламарчук В.В. виніс постанову ВП № 50340016 про повернення виконавчого документа стягувачу.

06 січня 2018 року, з отриманого поштою листа, ОСОБА_3 стало відомо, що 02 січня 2018 року головний державний виконавець Паламарчук В.В. виніс постанову ВП №55456930 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 318 403,37 грн.

На думку заявника, під час даного виконавчого провадження державним виконавцем не було застосовано жодних примусових заходів виконання рішення суду, кошти на користь банку не були стягнуті (як і не було передано майно), відтак у головного державного виконавця не виникло право на стягнення виконавчого збору.

Таким чином, відкриття виконавчого провадження для стягнення виконавчого збору є безпідставним та порушує законні інтереси боржника, у звязку з чим вона звернулась до суду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року скаргу задоволено. Визнано неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 щодо винесення постанови № ВП55456930 від 02.01.2018 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 318 403,37 гривень. Скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 у ВП 55456930 від 02.01.2018 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 318 403,37 гривень.

На вказану ухвалу суду першої інстанції, відділ примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, зокрема, судом не враховано, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, невірним є висновок суду про незастосування заходів примусового виконання рішення суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи скаргу суд першої інстанції дійшов висновку, що державним виконавцем не вчинено примусових заходів для примусового виконання рішення суду, коштів державним виконавцем не стягнуто, а тому виконавчий збір стягувати немає підстав, а від так дії виконавця неправомірні та постанову слід скасувати.

Апеляційний суд із такими висновками не погоджується зважаючи на наступне.

Верховний суд у своїй постанові від 15 лютого 2018 року ухвалену у справі за скаргою на дії відділу примусового виконання рішень ДВС про неправомірні дії державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору (справа № 910/1587/13) вказав, що з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року, слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Також вказується, що обґрунтованим є застосування положень попереднього Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року не щодо всього виконавчого провадження, яке закінчилось під час дії норм Закону «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, а лише щодо виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період Закону в старій редакції.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи наступні обставини.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 127/24009/14-ц від 04.02.2016 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23.04.2008 року.

Даною постановою запропоновано боржнику самостійно виконати рішення суду до 07.03.2016.

В звязку з тим, що боржником самостійно не виконано виконавчий лист у встановлений строк, постановою від 09.03.2016 року цього ж державного виконавця стягнуто з боржника ОСОБА_3 виконавчий збір у розмірі 318403,37 грн..

Відкриття виконавчого провадження та винесення постанови про стяґнення виконавчого збору здійснювалось державним виконавцем під час дії Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 року, а відповідно до ст. 28 цього Закону, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Вказана норма права підтверджує правомірність винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з наданням строку для добровільного виконання рішення суду та постанови про стягнення виконавчого збору.

В подальшому державним виконавцем вчинялись дії щодо арешту майна боржника, зокрема винесення відповідної постанови, здійснювався вихід на місце для опису арештованого майна, та були письмові звернення щодо надання дозволу та доступу для здійснення опису майна.

29 грудня 2017 року головний державний виконавець Паламарчук В.В. виніс постанову ВП № 50340016 про повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою.

Постановою від 02 січня 2018 року ВП №55456930 відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 318403,37 грн.

Підставою для звернення ОСОБА_3 зі скаргою до суду стало винесення постанови від 02.01.2018 року про відкриття виконавчого провадження для стягнення виконавчого збору.

На момент винесення даної постанови діяли норми Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016 року.

Відповідно до ч. 3 статті 40 цього Закону, крім іншого, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

29 грудня 2017 року державний виконавець на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону повернув виконавчий документ стягувачу, і через три дні (з врахуванням святкових днів) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження для стягнення виконавчого збору.

Пункт 5 ч. 1 ст. 3 Закону встановлює, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, якими, зокрема, є постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

Отже, дії державного виконавця в частині відкриття виконавчого провадження для стягнення виконавчого збору є законними, так як кожна його дія відповідала вимогам закону, які були чинними на момент їх вчинення.

Скаржник фактично оскаржує постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження для стягнення виконавчого збору, і просить її скасувати. Разом з тим, скаржник не оскаржує постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору, на підставі якої державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження для її фактичного виконання.

Фактично, не оскаржуючи постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору, скаржник позбавлений можливості оскаржувати постанову про відкриття виконавчого провадження для стягнення виконавчого збору, так як остання є наслідком першої, і такий наслідок передбачений нормами Закону України «Про виконавче провадження» як в старій, так і в новій редакціях.

Таким чином, винісши постанову про стягнення виконавчого збору у відповідності до вимог Закону державний виконавець зобовязаний завершити цю виконавчу дію - стягнення виконавчого збору.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що державним виконавцем дотримано вимог закону при здійсненні виконавчих дій на момент їх вчинення, а саме дотримання порядку винесення постанови про стягнення виконавчого провадження та постанови про відкриття виконавчого провадження для стягнення виконавчого збору, без дослідження законності цих постанов по їх суті. Тому дана скарга на дії державного виконавця з підстав, заявлених скаржником, задоволенню не підлягає.

Постанову Верховного Суду України від 28 січня 2015 року, винесену у справі № 3-217гс14, на яку послався суд першої інстанції в ухвалі, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки вона не є остаточною, а вирішення питання про стягнення виконавчого збору направлено на новий розгляд.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які в даному випадку є обґрунтованими відповідно до вимого закону норм матеріального права.

Суд першої інстанції, невірно застосував норми матеріального права та прийшов до хибного висновку про задоволення скарги ОСОБА_3, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, що є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1762 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на дії державного виконавця.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1762 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду.

Головуючий: Т.Б. Сало

Судді: О.Ю. Береговий

ОСОБА_5

Повний текст складено 27 квітня 2018 року

Згідно з оригіналом:

Суддя: Т.Б. Сало