Справа № 128/417/17
Провадження № 22-ц/772/501/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 рокуСправа № 128/417/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах апеляційного суду:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Берегового О.Ю., Сопруна В.В.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., представника скаржника, відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_3

про визнання особи такою, що втратила право користування житловим

приміщенням, зняття з реєстрації,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницько-го районного суду Вінницької області від 01 грудня 2017 року, ухвалене в м. Вінниці за головування судді Бондаренко О.І.,

В С Т А Н О В И В:

20 лютого 2017 року ОСОБА_5 звернулася у Вінницький районний суд Він-ницької області з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втрати-ла право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані нас-тупним. Позивачка згідно договору дарування від 06 жовтня 1993 року, посвідченого в нотаріальному порядку, володіє на праві власності будинком АДРЕСА_1 Відповідач, колишній чоловік ОСОБА_5, ОСОБА_3 зареєстрований у будинку з 19 квітня 2002 року, з травня 2015 року у цьому помешканні не проживає, однак добровільно знятися з реєстрації не бажає. Посилаючись на норми статей 71, 72 ЖК України, статей 16, 391 ЦК України, ОСОБА_5 просила суд позов задоволити, визнати ОСОБА_3 втратившим право користування будинком АДРЕСА_1 зобов'язати третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Вінницький районний центр управ-ління державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти відповідача з реєстрації у вказаному будинку.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01 грудня 2017 ро-ку позов задоволений частково, визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір в сумі 640,00 гривень, витрати на правничу допомогу в розмірі 2114,40 гривень, всього - 2754,40 гривні. В решті позовних вимог відмовлено ( а. с. 81-84 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням у справі, відповідач ОСОБА_3 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові. Скаржник посилається на ухвалення оскаржува-ного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права ( а. с. 116-120 ).

На задоволення клопотання скаржника ОСОБА_3, викладеного у скарзі, ухвалою апеляційного суду від 05 лютого 2018 року йому поновлений строк на апеля-ційне оскарження рішення суду від 01 грудня 2017 року ( а. с. 136 ).

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі представника від-повідача адвоката ОСОБА_4., дослідивши матеріали справи, проаналізував-ши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість оскар-жуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеля-ційна підлягає задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на за-садах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухва-лене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесу-ального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясо-ваних обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, воно є помилковим.

Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що згідно договору да-рування від 06 жовтня 1993 року, посвідченого в нотаріальному порядку, зареєстрова-ного у реєстрі за № 1-27, ОСОБА_5 є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 житло-вою площею 20,2 кв.м. У відповідності з даними домової книги з 19 квітня 2002 року у цьому помешканні зареєстровані сторони у справі та двоє їхніх дітей 1990 та 1996 року народження. Хоча позивачкою не надано відповідних документів, але з матері-алів справи убачається, що сторони у справі станом на 1993 рік перебували у шлюбі, про розірвання якого доказів у справі немає.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, визнаючи ОСОБА_3 таким, що втра-тив право користування спірним житлом, суд першої інстанції, керуючись нормами статей 319, 391, 405 ЦК України, статті 72 ЖК України, виходив з факту доведеності непроживанння відповідача у будинку понад рік з травня 2015 року, що підтверджу-ється довідкою Лука-Мелешківської сільської ради від 17 січня 2017 року № 12 та ак-том комісії цієї сільської ради від 17 березня 2017 року. Суд зазначив, що реєстрація ОСОБА_3 у спірному будинку перешкоджає позивачці повною мірою володіти, користуватися і розпоряджатися помешканням, чим обмежується її право як власниці нерухомого майна. Задля захисту майнових прав ОСОБА_5 суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, що буде підставою для автоматичного зняття ОСОБА_3 з реєстрації у будинку.

Висновок суду першої інстанції є передчасним, він не відповідає юридичній ви-значеності у цивільних правовідносинах, що склалися і мають місце між сторонами у справі, підхід до ситуації не можна визнати ані законним, ані справедливим, він є формальним.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивіль-них справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскар-жуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи врахова-ні судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини ( факти ), якими мотивовано рішення, належ-ними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріаль-ного й процесуального права.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії моти-вувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( час-тина шоста статті 81 ЦПК України, пункт 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» ).

Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законо-давством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедли-вість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одна із загальнолюдських вимірів права. Убачається необхідним зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не звернув ува-гу, що позивачкою не надані у повному обсязі докази щодо спірного майна, проте уже з одного аркуша технічного паспорта стосовно схематичного плану земельної ділянки спірного житлового будинку слідує, що йдеться не про будинок жилою площею лише 20,2 кв.м. Суд не дав належної оцінки доводам відповідача у справі, зокрема, тому факту, що існують реальні перешкоди зі сторони позивачки у користуванні будинком, де він тривалий час зареєстрований і користувався цим майном за його цільовим при-значенням.

Разом з тим, з матеріалів справи слідує, що, починаючи з червня 1990 року сторо-ни у справі проживали у шлюбі по 2015 рік. У кінці 2015 року між ними виникли су-перечки з приводу користування відповідачем будинком АДРЕСА_1 Вінницького району Вінницької області. Згідно представленого суду ОСОБА_3 технічного паспорту на цей житловий будинок, виготовленого 13 січня 2016 року, нерухомий об'єкт самочинно збудований ( частини будинку ) або переобладнаний та загальна його площа становить 75,8 кв.м.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції від 01 грудня 2017 року, скаржник по-силається на наявність об'єктивних чинників щодо тимчасового непостійного непро-живання у спірному будинку, заперечує факт власності ОСОБА_5 на спірне не-рухоме майно з огляду на відсутність такого у його первісному стані, наголошує на ігноруванні судом, ненаданні правової оцінки представленим на заперечення позову доказам відповідача та його представника щодо непроживання в будинку АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є обгрунтованими, такими, що заслу-говують на увагу.

Фактично доказами непроживання ОСОБА_3 у спірному помешканні є ли-ше довідка Лука-Мелешківської сільської ради від 17 січня 2017 року № 12 та акт ко-місії цієї ж сільської ради від 17 березня 2017 року, що, наразі, є одним доказом у різ-них його виглядах. Проте у справі містяться неспростовані докази конфліктів між ко-лишнім подружжям. Так з виписки Вінницької міської клінічної лікарні швидкої ме-дичної допомоги від 29 грудня 2015 року № 20516 убачається, що відповідач звертав-ся за медичною допомогою у зв'язку з нанесенням дружиною різаної поверхневої ра-ни долонної поверхні лівої кисті. З пояснень ОСОБА_6, ОСОБА_7 слідує, що по-зивачка чинить реальні перешкоди відповідачу у користуванні житлом, хоча листоно-ша підтверджує доставку кореспонденції ОСОБА_3 за адресою його реєстра-ції.

Статтею 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або зако-ном.

Необхідно погодитися з тим, що ОСОБА_3 певний проміжок часу не корис-тується житловим будинком АДРЕСА_1 з поважних причин, через неприязні стосунки з колишнім подружжям після розірвання шлюбу, чиненням позивачкою перешкод у цьому. Враховуючи роз'-яснення, викладені у пункті десятому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України», поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням об-ставин справи та правил статті 212 ЦПК України ( стаття 263 чинного ЦПК України ) щодо оцінки доказів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна до-вести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Належних, допустимих, достовірних та до-статніх доказів, які б забезпечували безспірне задоволення позову, ОСОБА_5 су-ду не надано.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не врахував у повному обсязі норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини у цій справі, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_5

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за ре-зультатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішен-ня повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухва-лення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставини, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невід-повідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матері-ального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосу-ванню, або застосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись нормами статей 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК Украї-ни, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 01 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 1408,00 гривень у відшкодування судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак во-на може бути оскаржена касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридця-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2018 року.

Суддя-доповідач: Підпис Т.О. Денишенко

Судді: Підпис О.Ю. Береговий

Підпис В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду Т.О. Денишенко