Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 369/4161/17

провадження № 61-6377 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області;

відповідачі: Віто-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4;

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5;

треті особи: державне підприємство «Київське лісове господарство», ОСОБА_6;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 серпня 2017 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4, треті особи: державне підприємство «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство»), ОСОБА_6, про визнання рішень сільської ради недійсними, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння на користь держави в особі Кабінету Міністрів України.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішень Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 жовтня 2008 року, 26 березня 2009 року та 21 травня 2009 року ОСОБА_7 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою, надано дозвіл на вибір місця розташування земельної ділянки, затверджено проект землеустрою та передано йому земельну ділянку площею 0,1616 га для ведення особистого селянського господарства в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 6 грудня 2010 року ОСОБА_7 отримав державний акт на вказану земельну ділянку. У подальшому між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. ОСОБА_4 на підставі рішення сільської ради від 29 квітня 2014 року № 29-82 змінив цільове призначення земельної ділянки на землі транспорту для розміщення та експлуатації будівель та споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства у АДРЕСА_1.

Прокурор вказував, що спірна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення і перебуває у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», а передача спірної землі у власність фізичній особі відбулася з порушенням норм ЗК України та ЛК України, погодження для вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» не надавалося. Відповідно до чинного на час передачі земельної ділянки законодавства вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності, зміна їх цільового призначення належала до компетенції органів виконавчої влади, тобто державної районної адміністрації, тому сільська рада прийняла рішення про виділення вказаної земельної ділянки з перевищенням своїх повноважень.

Ураховуючи викладене, прокурор просив суд: визнати поважними причини пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його; визнати недійсними рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 травня 2009 року «Про затвердження матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки і проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що розташована у АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_1» та рішення від 29 квітня 2014 року №29-82 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки»; витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1616 га з кадастровим номером НОМЕР_1, що розташована у АДРЕСА_1.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 23 серпня 2017 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не доведено, що земельна ділянка, надана ОСОБА_7, перебувала у користуванні ДП «Київське лісове господарство». Крім того, спірна земельна ділянка вибувала з його власності, має інше цільове призначення, а саме - землі транспорту для розміщення та експлуатації будівель та споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, а позов пред'явлений щодо земель лісогосподарського призначення, то відсутній об'єкт спору, а, крім того,новим власником здійснюється будівництво на земельній ділянці, тому земельна ділянка втратила індивідуальні характеристики. Також суд зазначив, що прокурором пропущено строк позовної давності.

Постановою апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2017 року апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишено без задоволення. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, у законного користувача - ДП «Київське лісове господарство» - у встановленому законом порядку не вилучалась, а оспорювані прокурором рішення прийняті сільською радою з перевищенням повноважень. Також судом зазначено, що Кабінет Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» дізналися про порушення своїх прав у 2008 році, а з позовом прокурор звернувся у квітні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявив ОСОБА_4

У березні 2018 року перший заступник прокурора Київської області подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про те, що Кабінет Міністрів України дізнався про порушення свого права у 2008 році, коли ОСОБА_8 було видано державний акт на право приватної власності, ґрунтується на припущеннях, оскільки ОСОБА_8 державний акт було видано 6 грудня 2010 року на земельну ділянку площею 0,1616 га для ведення особистого селянського господарства, яка була відчужена на користь ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 10 березня 2013 року. Судом не було враховано, що у силу положень частини восьмої статті 122, частини дев'ятої статті 149 ЗК України та статті 170 ЦК України носієм порушеного права власності держави на спірні землі лісогосподарського призначення та особою, з обізнаністю якої пов'язані виникнення права на позов та початок перебігу строку позовної давності, є саме Кабінет Міністрів України, який не був учасником спірних правовідносин щодо передачі у приватну власність земель лісогосподарського призначення та подальшого її відчуження на підставі цивільно-правових угод. Зі змісту оскаржуваних рішень сільської ради та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку неможливо було безспірно зразу же встановити приналежність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. Безпідставним є посилання суду на пропуск строку позовної давності у зв'язку з відшкодуванням ОСОБА_8 збитків за вилучення ділянки земель лісового призначення, сплачених на користь ДП «Київське лісове господарство», так як це підприємство має статус третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, судами не досліджено факт отримання коштів цим державним підприємством та інформування про цей факт Кабінет Міністрів України. Отже, у порушення статті 261 ЦК України судом не встановлено, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та коли саме Кабінет Міністрів України дізнався про порушення прав.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 жовтня 2008 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_9 та передано йому у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,1616 га в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 березня 2009 року надано дозвіл ОСОБА_9 на вибір місця розташування земельної ділянки площею 0,1616 га для ведення особистого селянського господарства в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 21 травня 2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_9 та передано йому у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,1616 га в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

6 грудня 2010 року управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі Київської області ОСОБА_9 видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 з кадастровим номером: НОМЕР_1, який зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 14.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 10 березня 2013 року № 944 ОСОБА_8 відчужив належну йому земельну ділянку на користь ОСОБА_4, який 10 квітня 2013 року зареєстрував право власності на цю земельну ділянку.

Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 квітня 2014 року № 29-82 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,1616 га, з земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на землі транспорту для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства у АДРЕСА_1.

Визнаючи позов обґрунтованим та відмовляючи у його задоволенні у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України 2004 року у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

ОСОБА_4 заявлено про застосування позовної давності (а.с. 92-98).

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

З огляду на положення статті 261 ЦК України, статті 45 ЦПК України 2004 року суд повинен був з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України з вищезазначеним позовом. Це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, а саме Кабінет Міністрів України, право якого порушене, стало відомо чи могло стати відомо про таке порушення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 8 червня 2016 року № 6-3029цс15.

Ураховуючи те, що прокурор пред'явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, апеляційний суд не з'ясував, коли саме зазначений орган довідався або міг довідатися про порушення його права та чи є в нього поважні причини для його поновлення. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Проте апеляційний судна зазначені положення закону уваги не звернув, а вирішуючи спір, послався на те, що Кабінет Міністрів України міг дізнатися про порушення свого права, коли ОСОБА_8 було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку у листопаді 2008 року, тобто ухвалив рішення на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 61 ЦПК України 2004 року.

При цьому апеляційний суд, викладаючи обставини справи, навів дані (зокрема, дату видачі держаного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серію та номер цього державного акту, кадастровий номер земельної ділянки, дату укладення договору купівлі-продажу та особу, на користь якої було відчужено земельну ділянку), які не відповідають обставинам справи.

Отже, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про початок перебігу позовної давності з дня видачі ОСОБА_8 державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, що не відповідає частині першій статті 261 ЦК України про початок перебігу строку позовної давності з часу, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, оскільки зі змісту рішень сільської ради та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку неможливо було встановити приналежність земельної ділянки до земель лісового фонду, так як у рішенні сільської ради вказується, що у власність ОСОБА_9 передається земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, на державному акті інформація про наявність лісових насаджень також відсутня, питання зміни цільового призначення земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення не вирішувалось, а ДП «Київське лісове господарство» погодження на вилучення спірної земельної ділянки не надавало.

Також апеляційний суд допустився порушень статей 307, 308, 309 ЦПК України 2004 року, оскільки залишивши рішення районного суду без змін, при цьому суттєво змінив його зміст. Так, районний суд відмовив у позові за безпідставністю позову й за пропущенням строку позовної давності, що не допускається. Апеляційний суд, не скасовуючи рішення суду й залишаючи рішення суду без змін, дійшов іншого, протилежного висновку про те, що позов прокурора є обґрунтованим, проте послався на пропуск позовної давності. Тобто висновок апеляційного суду є протилежним висновку районного суду, проте залишив рішення районного суду без змін.

Відповідно до пунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк