Справа № 369/2397/17 Головуючий у І інстанції Волчко А. Я.
Провадження № 22-ц/780/1651/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 24.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 квітня 2018 року м. Київ

Справа № 369/2397/17-ц Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач),

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

секретар судового засідання Шуляк Д.О.,

позивач: ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, у складі судді Волчко А. Я., від 21 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна та кредитного обовязку подружжя. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб. Сторони мали спільну мету придбати власне житло. 07 квітня 2014 року ОСОБА_8 Ю А. за згодою свого чоловіка взяла у гр. ОСОБА_9 в борг 80 тис. дол. США.

05 червня 2014 року за позичені нею кошти та за її згодою, на імя чоловіка було придбано майнові права на квартиру в новобудові, на яку після завершення будівництва було видано Свідоцтво про право власності.

Рішенням Києво-Святошинського районний суду Київської області від 21 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Поділене спільно нажите майно подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8, визнано право власності ОСОБА_8 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_6 з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважав рішення суду таким, що прийнято з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а також за неповного зясування обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони по справі з 20 вересня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу придбали квартиру АДРЕСА_2.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2016 року, шлюб між сторонами розірвано.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами в період шлюбу, тому дане майно є їх спільною сумісною власністю, а їх частки в цьому майні є рівними.

Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За наведеного, суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, а також дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК, в редакції чинній на час ухвалення рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України 2004 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 57, 212 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України 2004 року, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Крім того, в ч. 4 ст. 60 ЦПК України 2004 року, визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч твердженням апелянта, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України 2004 року, ним не доведено перед судом обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень на позов, а саме, що вказана квартиру ним було придбано за особисті кошти.

Доводи відповідача, про те, що до участі в розгляді справи не було залучено його мати, яка на даний час є власником спірної квартири, висновків суду також не спростовують, оскільки договір купівлі-продажу вказаної квартири було укладено вже після звернення позивача до суду з вказаною позовною заявою і про цю обставину, в порушення вимог ст. ст. 43, 44 ЦПК України, ним було заявлено лише в апеляційній скарзі.

За наведеного, посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду України у справах № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року, №6-399цс17 від 05 квітня 2017 року, № 6-801цс16 від 07 вересня 2016 року є безпідставним.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують та не дають підстав для зміни або скасування правильного по суті і справедливого рішення суду з одних лише формальних міркувань.

В решті судове рішення не переглядалося, оскільки учасниками справи оскаржене не було.

Тому, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1) ч. 1 ст. 374, ст. ст. ст. 268, 375, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: