Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 760/12215/15-ц

провадження № 61-7014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року у складі судді Букіної О. М. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що 24 грудня 2010 року на підставі договору позики він передав позичальнику ОСОБА_5 на безпроцентній основі грошові кошти в розмірі 95 368,33 доларів США, що за офіційним курсом Національного Банку України (далі - НБУ) становило 759 465,70 грн, а останній прийняв та зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у термін до 01 червня 2012 року. Договором також передбачено, що у разі порушення позичальником строків повернення отриманої суми позики позичальник зобов'язаний сплатити пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від вчасно неповерненої суми позики за кожен день прострочення.

Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, та у зазначений строк отримані за договором позики кошти, позивачу не повернув.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 3 359 379,48 грн, з яких: 1 973 952,77 грн - сума позики за офіційним курсом НБУ станом на 18 травня 2015 року, 175 546,60 грн - 3 % річних від простроченої суми заборгованості, 1 209 880,11 грн - пеня від вчасно неповернутої суми позики.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 1 973 952,77 грн, 3 % річних у розмірі 175 384,33 грн, пеню в розмірі 50 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики з повернення боргу у визначений в договорі строк, а тому відповідно до положень статей 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу з урахуванням 3 % річних та пені. При цьому розрахунок заборгованості судом проведено з урахуванням того, що прострочення повернення суми боргу у відповідача виникло з 02 червня 2012 року, а не з 01 червня цього ж року, як зазначалося позивачем у позовній заяві, тому суд стягнув з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 02 червня 2012 року по 18 травня 2015 року. Крім того, враховуючи подання відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд відповідно до вимог статті 258 ЦК України та частини третьої статті 551 ЦК України стягнув суму пені в межах річного строку позовної давності.

Разом з тим заяву про застосування строків позовної давності до заявлених вимог судом першої інстанції відхилено з посиланням на те, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року у межах строку позовної давності позивачу повернуто позовну заяву у зв'язку з недотриманням правил підсудності. Право на звернення до Солом'янського районного суду м. Києва у позивача виникло після винесення вказаної ухвали. За таких підстав суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності було перервано у силу частин другої та третьої статті 264 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено з мотивувальної частини рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року висновки суду про переривання перебігу позовної давності. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 було повернуто для подання до належного суду, а тому відсутні підставі вважати, що за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу мало місце переривання перебігу строку позовної давності. При цьому колегія суддів вважала, що вказані обставини є поважними причинами пропуску ОСОБА_4 позовної давності, а отже, порушене право підлягає захисту.

Залишаючи в іншій частині рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що на підтвердження наявності правовідносин позики позивач ОСОБА_4 надав суду копію договору від 24 грудня 2016 року, а враховуючи невиконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань за даним договором, суд відповідно до вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з останнього суми позики, трьох відсотків річних, а також пені в межах строку позовної давності.

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

ОСОБА_5 у касаційній скарзі посилається на те, що позивач пропустив строк позовної давності звернення до суду із указаним позовом без поважної на те причини. Крім того, звертав увагу на те, що правовідносини щодо яких укладався договір позики стосувалися інвестування сторонами спільного бізнесу - ресторану, однак після підписання договору позики 24 грудня 2010 року необхідність в інвестуванні бізнесу відпала і грошові кошти за вказаним договором відповідачу не передавалися. Також судам не з'ясовано коло осіб, які повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов'язань за договором позики, оскільки на момент його укладення ОСОБА_5 перебував у шлюбі. Крім того, суди не з'ясували чи є договір позики взагалі укладений, оскільки кошти за вказаним договором ОСОБА_4 не передавалися, а ОСОБА_5 не отримувалися, а тому між сторонами відсутні договірні зобов'язання за договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 24 грудня 2010 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_5 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику на безпроцентній основі грошові кошти в розмірі 95 368,33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 759 465,70 грн, а позичальник їх прийняв та зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Відповідно до пункту другого вказаного договору зазначену вище суму позичальник зобов'язався повернути позикодавцю готівкою у строк до 01 червня 2012 року. У разі порушення позичальником строків повернення отриманої суми позики в розмірі 95 368,33 доларів США позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку подвійної ставки НБУ від вчасно неповерненої суми позики за кожний день прострочення.

Указаний договір було підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимченко Л. О. за реєстровим № 4203.

У договорі позики зазначено, що ОСОБА_5 зареєстрований у АДРЕСА_2.

Враховуючи невиконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань за договором позики, ОСОБА_4 звернувся із відповідним позовом до Дніпровського районного суду м. Києва, за місцем реєстрації відповідача.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року повернуто позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики - для подання до належного суду. В ухвалі суду зазначено, що з відповіді, отриманої з адресно-довідкової служби ГУ ДМС України м. Києва встановлено, що відповідач був зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_2, а 27 грудня 2011 року перереєструвався за адресою: квартира АДРЕСА_1.

Враховуючи наведене, 25 червня 2015 року ОСОБА_4 звернувся з даним позовом до Солом'янського районного суду м. Києва.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

На підтвердження наявності правовідносин позики позивач надав суду копію договору, з якого вбачається, що ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 95 368,33 доларів США, а останній прийняв їх та зобов'язався повернути.

Відповідно до пункту 5.6 договору позики цей правочин укладається з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним). Пунктом 5.7 договору передбачено, що цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав оцінку доводам заявника ОСОБА_5 та правильно зазначив, що між сторонами укладено договір позики, відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, кошти не повернув, при цьому відповідач не довів безгрошовість договору позики.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною другою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Частинами четвертою та п'ятою статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики повернуто позивачу для подання до належного суду.

У поданій до Дніпровського районного суду м. Києва в межах строку позовної давності позовній заяві ОСОБА_4 зазначив адресу відповідача ОСОБА_5, яка була ним особисто зазначена на час підписання договору позики.

Вирішуючи питання про відкриття провадження, було встановлено, що ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_2, а 27 грудня 2011 року перереєструвався за адресою: квартира АДРЕСА_1, яка територіально відноситься до Солом'янського районного суду м. Києва.

За змістом частини першої статті 118 ЦПК України (в редакції 2004 року) позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Пред'явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі.

Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України (в редакції 2004 року) суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Так, позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108-114 ЦПК України (у редакції 2004 року). Позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України (в редакції 2004 року). Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.

Враховуючи наведене, апеляційний суд, переглядаючи рішення районного суду зазначив, що в даному випадку не було переривання перебігу строку позовної давності, оскільки ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики повернуто позивачу для подання до належного суду, проте вирішення питання поважності причин пропуску строку позовної давності вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних обставин.

Апеляційний суд визнав поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду із указаним позовом, оскільки ОСОБА_4 в межах строку позовної давності звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом про стягнення боргу, зазначив адресу відповідача ОСОБА_5, яка була особисто останнім зазначена під час укладення договору позики, при цьому позивачу не могло бути відомо, що у грудні 2011 року ОСОБА_5 змінив місце своєї реєстрації.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що договір позики є неукладеним, оскільки кошти за вказаним договором ОСОБА_4 не передавалися, а ОСОБА_5 не отримувалися, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем надано копію договору позики, укладеного між сторонами, вказаний договір відповідачем не оскаржувався, при цьому, як вбачається з рішення суду першої інстанції, відповідач визнав факт отримання від позивача коштів у сумі 95 268,33 доларів США, проте вважав, що вказані кошти не належать до предмета позики, а надані позивачем для розвитку спільного бізнесу, однак доказів ведення спільного бізнесу та отримання коштів саме на його розвиток, відповідачем не надано.

Відповідно до положень статті 204 ЦК України вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи ОСОБА_5 про те, що судами не з'ясовано коло осіб, які повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов'язань за договором позики, оскільки на момент його укладення ОСОБА_5 перебував у шлюбі, проте дружину відповідача не було залучено до участі у справі як співвідповідача, оскільки відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України (у редакції 2004 року) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Таке клопотання позивачем не заявлялося, позивач звернувся до суду та зазначив в якості відповідача особу, яка, на йому думку, має відповідати за зобов'язаннями за договором позики.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик