Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 553/1555/15-ц

провадження № 61-8979зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), ЖуравельВ. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

розглянувши без повідомлення та виклику учасників справи заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року, ухвали апеляційного суду Полтавської області від 15 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Полтаваінвестбуд», Корпорації «Полтаваінвестбуд», третя особа - Ленінський відділ Державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, про невиконання рішень суду та відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішеннями Ленінського районного суду м. Полтави від 03 березня 2011 року, 15 червня 2011 року, 13 квітня 2012 року, 08 серпня 2012 року стягнуто на його користь кошти з товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Полтавабудінвест» (далі - ТОВ «ІК «Полтаваінвестбуд») та Корпорації "Полтавабудінвест" у зв'язку з невиконанням зобов'язань за інвестиційним договором. Зазначав, що відповідачі не виконали боргові зобов'язання, у зв'язку з чим просив визнати такі дії протиправними та за невиконання рішень суду на підставі статті 625 ЦК України стягнути три проценти річних та інфляційні втрати від сум заборгованості за рішеннями суду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 15 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року, ухвали апеляційного суду Полтавської області від 15 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України рішення щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви ОСОБА_4 надає рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року та постанову Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 рок (справа № 6-113цс14).

Ухвалою Верховного Суду України від 5 квітня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Ленінського районного суду м. Полтави.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

11 січня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 5 квітня 2018 року справу призначено до розгляду.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3605 ЦПК України, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно, є підставами для відмови у задоволенні заяви.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ТОВ «ІК «Полтаваінвестбуд» уклали договір про інвестування будівництва квартири. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків за договором рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03 березня 2011 року стягнуто з ТОВ «ІК «Полтавабудінвест» на користь ОСОБА_4 збитки, завдані внаслідок сплати відсотків по кредиту, інфляційні втрати, пеню та кошти оперативного резерву в сумі 34 255,21 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15 червня 2011 року стягнуто з корпорації «Полтавабудінвест» на користь ОСОБА_4 неотриманий податковий кредит в сумі 10 258 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13 квітня 2012 року стягнуто з ТОВ «ІК «Полтавабудінвест» на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 107,30 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 08 серпня 2012 року, частково зміненим рішенням апеляційного суду Полтавської області від 06 вересня 2012 року, стягнуто з ТОВ «ІК «Полтавабудінвест» на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування витрат за матеріали для виконання робіт по облаштуванню квартири в сумі 1 503,36 грн, інфляційні втрати в сумі 1 027,66 грн, а також 1 284,57 грн в якості відповідальності, передбаченої статті 625 ЦК України, витрати позивача по оформленню документів на право власності на квартиру в сумі 721,95 грн та частину судового збору в сумі 100 грн.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодились і суди апеляційної та касаційної інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову дійшов висновку про те, що у відповідачів була відсутня реальна можливість виконання рішень суду про стягнення коштів, через арешт усього майна компанії.

У наданому для порівняння рішенні від 11 вересня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком суду першої інстанції про те, що набуття законної сили судовим рішенням не припиняє грошового зобов'язання і боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

У справі, яка переглядається, та у справі, на рішення в якій посилається заявник в обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення, наявні різні правовідносини та різні фактичні обставини, встановлені судами при розгляді справ, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року (справа №6-113цс14) міститься висновок про те, що відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Порівняння з висновком, який в своїй постанові зробив Верховний Суд України, із судовими рішеннями, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про невідповідність судових рішень, про перегляд яких подано заяву викладеним в постанові Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального, оскільки правовідносини у судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву, та у постанові, яка надана як приклад, не є подібними.

Оскільки наведене заявником рішення суду касаційної інстанції та постанова Верховного Суду України не є прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та не вказує на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, вважати заяву ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Керуючись підпунктом 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, пунктом 1 частини першої статті 355 та статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України(в редакції, яка діяла на момент подання заяви), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2016 року, ухвали апеляційного суду Полтавської області від 15 лютого 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2016 року відмовити.

Постанова є остаточною і може бути переглянута лише з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 ЦПК України.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді : Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат