ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1105/17

Головуючий у першій інстанції - Литвиненко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/238/18

Чернігівський апеляційний суд у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач, особа, яка подала скаргу: ОСОБА_3;

оскаржується додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки житлового будинку в натурі,

прізвище судді: Литвиненко І.В.; місце ухвалення рішення: м. Чернігів; дата складання повного тексту рішення: 07 вересня 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про ухвалення додатково рішення в частині розподілу судових витрат, посилаючись на те, що ухвалюючи рішення від 17 травня 2018 року, Деснянський районний суд м. Чернігова не вирішив питання розподілу судових витрат, а саме, щодо судового збору та витрат, пов'язаних з проведенням основної і додаткової судової будівельно-технічної експертизи, у відповідності з ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігові від 07.09.2018 року доповнено рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 травня 2017 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки житлового будинку в натурі в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судових витрат в сумі 9056 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати додаткове рішення, посилаючись на порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2

Стверджував, що судом при вирішенні питання про стягнення судових витрат повинні були враховуватися обставини зазначені в п. 4 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, зокрема те, що позивач не здійснила жодних дій щодо позасудового вирішення питання виділу майна в натурі та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи. Зазначав, що клопотання представника позивача про проведення судової експертизи обумовлено лише тим, щоб стягнути з нього грошову компенсацію за ніби-то перевищення її частки в праві спільної часткової власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції без зміни, як таке, що ухвалено з додержання норм процесуального права.

В засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з'явились, будучи завчасно повідомленими про час та місце розгляду справи, відповідно , згідно приписів ч.2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розглядові справи, а датою ухвалення судового рішення апеляційного суду за відсутності учасників справи є дата складання повного судового рішення, з урахуванням положень ч.5 ст. 268 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з такого.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що в судовому засіданні документально підтверджено, що позивачем було понесено судові витрати, які складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, а тому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв»язку із задоволенням позову вони покладаються на відповідача.

З наведеним висновком не погоджується апеляційний суд через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та приписам закону.

Частиною 1 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна , що є у спільній частковій власності. Договір про виділ у натурі частки нерухомого спільного майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Співвласник, який здійснив виділ набуває право власності на виділене майно, яке підлягає державній реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 загальною площею 282,3 кв.м, житловою площею 115,8 кв.м була побудована забудовником ОСОБА_4 (матір'ю відповідача) в період з 1993 по 1997 рік і прийнята в експлуатацію на підставі Акту прийому будинку на праві приватної власності, складеного комісією та затвердженого рішенням Деснянського райвиконкому № 86 від 14 квітня 1997 року (т.1 а.с. 237-238).

Складання вказаних документів згідно з Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженими наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95 N 56, які діяли у наведений період часу, являлось підставою для оформлення права власності на такий окремий об»єкт нерухомості. Втім, право власності ОСОБА_4 було зареєстроване ще у 1997 році лише на 1/2 ідеальну частку будинку.

З довідки № 118 від 22 грудня 2004 року, виданої Чернігівським МБТІ ОСОБА_5, вбачається, що готовність іншої 1/2 частини недобудованого житлового будинку літ. "А-1" в АДРЕСА_1 складала станом на вказану дату 68% відсотків готовності, її вартість становила 36 407 грн. Також в довідці зазначено, що на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 розташована 1/2 частина добудованого будинку , літера А-1 вартістю 66421 грн. (т.1 а.с. 240).

ОСОБА_6 (мати позивача) на підставі Акту прийому житлового будинку на праві приватної власності комісією, затвердженого рішенням Деснянського райвиконкому від 25 червня 2007 року № 158, ввела в експлуатацію квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 212,5 кв.м, жилою площею 57,9 кв.м як окремий об'єкт права власності (т.1 а.с. 241), однак право власності за ОСОБА_6 також було зареєстровано в МБТІ на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1.

До ОСОБА_2 право на частку у праві власності на зазначений об»єкт нерухомості перейшло від ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 01.07.2008 року. Починаючи з липня 2008 року та до пред'явлення позову до відповідача, який був власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування ? частини будинку з 7 травня 1997 року ( том 1, а.с. 239), ОСОБА_2 здійснювала правомочності співвласника фактично окремої квартири АДРЕСА_1 та не мала до відповідача жодних претензій, або спірних питань відносно порушення, невизнання або оспорювання ним її прав на приміщення квартири АДРЕСА_1.

Зазначені обставини були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій і свідчать про те, що жодних перешкод для позивача для оформлення права власності на окремий об'єкт нерухомого майна не існувало.

Однак, належних доказів про те, що позивач в позасудовому порядку зверталась до відповідача з питання укладення договору про виділ у натурі частки нерухомого майна в порядку, передбаченому ч.4 ст. 364 ЦК України, а відповідачем було відмовлено їй в цьому, матеріали справи не містять.

За таких обставин, закріплення за особою на праві власності конкретних житлових приміщень окремої квартири, з приводу яких між сторонами немає жодного спору, за рахунок коштів іншої особи не є законним та справедливим у відповідності з принципом верховенства права, закріпленим ст. 8 Конституції України та ст. 3, 10, 263 ЦПК України.

Одним із завдань правосуддя є забезпечення справедливості, відтак, розподіл судових витрат у даній справі, на думку апеляційного суду, буде справедливим, якщо на підставі п.4 ч.3 ст. 141 ЦПК України, у задоволенні заяви ОСОБА_2 буде відмовлено, а відповідача буде звільнено від покладення на нього судових витрат у даній справі через те, позивач могла уникнути зазначених витрат, шляхом вирішення питання у досудовому порядку, однак жодних дій для такого вирішення питання не вчинила.

Оскільки суд першої інстанції на зазначені обставини не зважив та формально підійшов до вирішення заяви про розподіл судових витрат, пославшись на приписи лише ч. 1 ст. 141 ЦПК України, таке судове рішення не можна вважати законним та справедливим, воно підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційним судом постанови про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2018 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судових витрат відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом строку тридцять днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Судді: