ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

справа № 640/22879/14-ц

провадження № 22ц/818/201/18

20 листопада 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року (суддя - Бородіна Н.М.)

по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У грудні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № ML- 7-7/058/2008 від 07.04.2008 року в загальній сумі 6210528,01 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML - 707/058/2008, за яким останній було надано кредит в сумі 95000 доларів США.

Того ж дня в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договори поруки № SR 707/058/2008 та № SR 707/058/2008/1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно.

29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до позивача перейшли всі права вимоги до боржника за вищевказаним кредитним договором.

Внаслідок невиконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором станом на 05.09.2014 року утворилась заборгованість по тілу кредиту - 91481,48 доларів США, що еквівалентно 1146149,32 грн., заборгованість по відсоткам - 15121,06 доларів США, що еквівалентно 189448,10 грн. та пені - 4874930,59 грн.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

При цьому посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Скарга мотивована тим, що суд дійшов неправильного висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки зобов'язання за кредитним договором має бути виконано у строк до 07.04.2017 року, а банк звернувся до суду у 2014 році, скориставшись своїм правом дострокового стягнення заборгованості. Що стосується пропуску строку пред'явлення вимоги до поручителів, зазначає, що дійсною є вимога до поручителів за період з 09.06.2014 року по 07.04.2017 року у зв'язку з переривання строку позовної давності пред'явленням позову 18.12.2014 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що позивачем було змінено строк виконання основного зобов'язання шляхом направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Із позовною заявою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось зі спливом строку позовної давності. Звернення ОСОБА_2 з пропозиціями щодо реструктуризації боргу не можна вважати перериванням строку позовної давності, оскільки жодних дій щодо погашення боргу останньою здійснено не було.

Інші відповідачі своїм правом на надання відзиву не скористались.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Що стосується позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вважав поруку припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 07.04.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № ML - 707/058/2008, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 95000 доларів США зі сплатою 5,99% річних з кінцевим терміном повернення 07.04.2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договори поруки № SR 707/058/2008 та № SR 707/058/2008/1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно.

За вказаними договорами поруки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взяли на себе зобов'язання відповідати як солідарні боржники за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань за кредитним договором.

29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до позивача перейшли всі права вимоги до боржника за вищевказаним кредитним договором.

Внаслідок невиконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором станом на 05.09.2014 року утворилась заборгованість по тілу кредиту - 91481,48 доларів США, що еквівалентно 1146149,32 грн., заборгованість по відсоткам - 15121,06 доларів США, що еквівалентно 189448,10 грн. та пені - 4874930,59 грн.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.п. 3, 1.5, 1.6 кредитного договору ОСОБА_2 забов'язалася повернути банку суму отриманого кредиту зі сплатою відсотків відповідно до графіку шляхом погашення встановленої у графіку щомісячної суми. Згідно п.2 договору датою остаточного повернення кредиту є 07.04.2017 року.

Починаючи з 08.09.2008 року ОСОБА_2 стала порушувати умови договору.

ОСОБА_2 у суді заявила про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Як зазначалося вище, сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань за щомісячним погашенням платежів.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Згідно з пунктом 1.9.1 кредитного договору сторони домовилися, що незважаючи на інші положення цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за цим договором. При цьому зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 02.06.2011 року вимогу боржнику ОСОБА_2 про дострокове виконання боргових зобов'язань протягом 30 календарних днів з дня отримання вимоги (а. с. 70).

Вказану вимогу ОСОБА_2 отримала 05.06.2011 року, що позивачем не заперечується.

Таким чином, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про дострокове повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після спливу 30 днів з дня одержання такої вимоги, тобто з 06.07.2011 року.

Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у грудні 2014 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 переривала перебіг строку позовної давності шляхом звернення із заявами про реструктуризацію, на увагу не заслуговують.

За змістом ч.1 ст.264 ЦК строк позовної давності переривається разом з учиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 дійсно 12.11.2012 року та 02.04.2013 року зверталась до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з заявами про реструктуризацію боргу, на які позивач не відреагував.

Доказів на підтвердження того, що банком були розглянуті вказані заяви та проведено реструктуризацію заборгованості із визначенням порядку та строків її погашення, яку погоджено з відповідачем, а також здійснення ОСОБА_2 будь-яких дій щодо повернення боргу позивачем не надано.

Тому вказані обставини не можуть слугувати підставою для переривання строку позовної давності.

Що стосується вимог до поручителів, слід зазначити, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Вказана позиція викладена у правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-2662цс15.

Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до боржника ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Підстав для скасування чи зміни рішення судова колегія не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 листопада 2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко