Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 488/2961/16-ц

провадження № 61-1290св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 24

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 24 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2006 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 24 (далі - КЖЕП № 24) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги.

В обґрунтування позову зазначила, що 11 травня 2006 року прийнята на роботу до КЖЕП № 24 на посаду техніка експлуатаційної дільниці № 1. У подальшому її було переведено на посаду інженера з охорони праці та безпеки і цивільної оборони, 12 серпня 2015 року переведено на посаду майстра експлуатаційної дільниці № 1 на основну роботу, при цьому цим же наказом у порядку суміщення їй доручено виконання роботи за професією інженера з охорони праці, техніки безпеки та цивільної оборони з доплатою 50 % за останньою посадою. 30 червня 2016 року її звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

Вважає свої звільнення незаконним, оскільки у трудовій книжці не зазначено наказ, на підставі якого проведено звільнення, фактичного скорочення працівників на підприємстві не відбулося, при звільненні не враховано переважного права на залишення на роботі, не запропоновано інших вакантних посад, які були наявні на підприємстві на час звільнення, крім того, при звільненні не проведено повного розрахунку.

Враховуючи наведене, позивач просила поновити її на посаді інженера з охорони праці та безпеки і цивільної оборони з п'ятиденним робочим тижнем та двома вихідними днями з повним місячним окладом за цією посадою та на посаді майстра експлуатаційної дільниці № 1 КЖЕП № 24 з режимом роботи з п'ятиденним робочим тижнем та двома вихідними у суботу та неділю з повним місячним окладом за цією посадою, стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2016 року за посадою інженера з охорони праці техніки безпеки і цивільної оборони у сумі 58 456,00 грн та 30 640,00 грн за посадою майстра експлуатаційної дільниці № 1, компенсацію за невикористану відпустку за посадою інженера з охорони праці техніки безпеки і цивільної оборони у сумі 5400,00 грн та 4500,00 грн за посадою майстра експлуатаційної дільниці № 1, вихідну допомогу на посаді інженера з охорони праці техніки безпеки і цивільної оборони у сумі 4 676,00 грн та 4 676,00 грн вихідної допомоги на посаді майстра експлуатаційної дільниці № 1, середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні за посадою інженера з охорони праці техніки безпеки і цивільної оборони за період із 30 червня по 30 липня 2016 року у сумі 3 927,84 грн, а також по 187,04 грн за кожен робочий день до ухвалення рішення та 3 288,60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні за посадою майстра за період з 30 червня по 30 липня 2016 року, а також по 156,60 грн за кожен робочий день до ухвалення рішення суду.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що допущені порушення трудового законодавства при звільненні позивача, зокрема не попередження останньої належним чином про звільнення та не зазначення у її трудовій книжці наказу про звільнення є несуттєвим та не дають підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому позивач не оскаржує наказ про її звільнення від 30 червня 2016 року та не просить внести зміни до трудової книжки.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення зазначених позовних вимог.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді майстра експлуатаційної дільниці № 1 КЖЕП № 24 та інженера з охорони праці та техніки безпеки та цивільної оборони за суміщенням із 30 червня 2016 року.

Стягнуто з КЖЕП № 24 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 червня 2016 року по 22 листопада 2017 року у розмірі 68 576,64 грн без утримання податку та інших обов'язкових платежів. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_4 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема їй не було запропоновано іншу роботу на тому ж підприємстві, які були наявні на момент звільнення, тобто відповідач не виконав свого обов'язку щодо працевлаштування працівника. Крім того, суд визнав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 червня 2016 року по день ухвалення рішення - 22 листопада 2017 року, оскільки справа розглядалася більше року не з вини позивача.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2015 по 30 червня 2016 року, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до наданих квитанцій, на час звільнення з позивачем проведено повний розрахунок по заробітній платі.

26 грудня 2017 року на адресу Верховного суду надійшла касаційна скарга КЖЕП № 24 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 листопада 2017 року, в якій заявник просить скасувати зазначене судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що апеляційним судом неправильно встановлені обставини справи, оскільки 21 квітня 2016 року позивач письмово була повідомлена про розірвання трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, з 30 червня 2016 року, при цьому на момент звільнення останньої з роботи, вільних посад, які позивач могла би зайняти у відповідності до наявних у неї кваліфікаційних вимог, на підприємстві не було, оскільки остання не має профільної освіти, має дисциплінарне стягнення у вигляді догани, яка була оголошена відповідно до наказу від 16 листопада 2015 року, а також вже досягла пенсійного віку. Крім того, апеляційний суд не врахував, що наданий позивачем розрахунок середньої заробітної плати містить у собі суми обов'язкових платежів, які роботодавець відраховує як податковий агент, у зв'язку з чим неправильно стягнув із відповідача суму середнього заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 68 576,64 грн, зазначивши при цьому у резолютивній частині рішення, що зазначена сума стягується без утримання податку та інших обов'язкових платежів. Також апеляційний суд при стягненні з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не зарахував заробіток позивача за новим місцем роботи, оскільки після звільнення вона працювала на іншому підприємстві та отримувала заробітну плату.

У лютому 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу, в якому вона просила відхилити касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі та витребувано справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що на підставі наказу від 11 травня 2006 року № 23к ОСОБА_4 прийнята на посаду техніка експлуатаційної дільниці № 1 КЖЕП № 24.

Наказом від 02 жовтня 2006 року № 59-к ОСОБА_4 переведена на посаду інженера з охорони праці, техніки безпеки і цивільної оборони.

Наказом від 31 березня 2011 року № 61 на підприємстві з 01 червня по 31 серпня 2011 року введено неповний робочий день: з 8 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв.

Наказом від 12 січня 2015 року № 2-к «Про суміщення посад» ОСОБА_4 за її згодою переведено на посаду майстра експлуатаційної дільниці № 1 на основну роботу. Цим же наказом останній доручено виконання поряд з основною роботою, додаткову роботу за професією інженера з охорони праці, техніки безпеки та цивільної оборони з доплатою 50 % за останньою посадою в порядку суміщення посад без звільнення від основної роботи.

14 квітня 2016 року директором КЖЕП № 24 прийнято наказ № 35 «Про можливе звільнення працівників» із 30 червня 2016 року у зв'язку з можливою ліквідацією, реорганізацією, скороченням чисельності або штату працівників.

21 квітня 2016 року ОСОБА_4 попередили, що трудовий договір на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України можливо буде розірвано 30 червня 2016 року. Також зазначено про неможливість на той час запропонувати посаду на підприємстві.

Наказом від 23 червня 2016 року № 45 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату працівників» з 01 липня 2016 року скорочено та виведено із штатного розпису одну посаду майстра.

Наказом від 23 червня 2016 року № 46 введено в дію з 01 липня 2016 року штатний розпис у кількості 75.5 штатних одиниць із фондом оплати праці 162 683,88 грн.

Наказом директора КЖЕП № 24 від 23 червня 2016 року № 47 призупинено вивільнення працівників відповідно до наказу від 14 квітня 2016 року, у зв'язку із внесенням змін до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», що дає підстави не проводити ліквідацію підприємства.

Наказом від 30 червня 2016 року № 35к ОСОБА_4 звільнено з посади майстра експлуатаційної дільниці № 1 КЖЕП № 24 у зв'язку зі скороченням штату працівників. Також цим же наказом останній скасовано 30 червня 2016 року суміщення посад у зв'язку із звільненням.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, необхідно з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Як вбачається з довідки КЖЕП № 24 від 05 травня 2017 року № 148, на підприємстві станом на 30 червня 2016 року були вакантні наступні посади: інженер з охорони праці та техніки безпеки і цивільної оборони - одна штатна одиниця; слюсар-сантехнік 4 розряду - три штатні одиниці; електромонтер з ремонту та обслуговування обладнання 4 розряду - одна штатна одиниця; покрівельник 4 розряду - три штатних одиниці; маляр 4 розряду - одна штатна одиниця; токар 5 розряду - 0,5 штатних одиниць; двірник - одна штатна одиниця; тракторист 5 розряду - одна штатна одиниця; водій автотранспортних засобів - одна штатна одиниця. Жодна із зазначених посад не була запропонована ОСОБА_4 при звільненні.

Зазначені порушення встановлені також Управлінням державної служби України з питань праці у Миколаївській області під час перевірки порушень вимог трудового законодавства про працю України керівником КЖЕП № 24 при вивільненні працівників у зв'язку із скороченням штату працівників, за результатами якої щодо керівника КЖЕП № 24 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 41 КпАП України.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_4 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, у тому числі положень статті 49-2 КЗпП України.

Крім того, частинами першою та другою статті 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

При цьому задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З урахування викладеного, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, правильно виходив із наданої відповідачем довідки про доходи ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд при стягненні з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не зарахував заробіток позивача за новим місцем роботи, оскільки після звільнення позивач працювала на іншому підприємстві та отримувала заробітну плату, не приймаються до уваги, оскільки частина третя статті 117 КЗпП України виключена на підставі Закону України від 20 грудня 2005 року № 3248-IV.

Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 316 ЦПК України.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судове рішення суду апеляційної інстанції без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 24 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик