Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 275/277/16-ц

провадження № 61-2852 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року в складі судді Данилюк О. С. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року в складі суддів: Кочетова Л. Г., Товянської О. В., Гансецької І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_6 позичила у неї 1 тис. доларів США, а через деякий час ще 950 доларів США, що було оформлено розпискою. У розписках не був встановлений строк повернення коштів. 21 квітня 2016 року вона направила на адресу ОСОБА_6 вимогу про повернення коштів, однак остання гроші не повернула.

ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача борг у розмірі 1 950 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України на момент звернення становить 48 555 грн, а також судові витрати.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 1 950 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України складає 48 555 грн, та судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп., всього: 49 106 грн 20 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем складено розписки про те, що вона позичила у позивача 950 та 1 тис. доларів США, факт написання розписок відповідач не заперечувала.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційній скарзі ОСОБА_6 просить зазначені судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розписки не є належними доказами того, що вона отримувала кошти від позивача, оскільки не містять дати їх складання.

У січні 2017 року ОСОБА_5 В інтересах ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просить ухвалені в справі судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що судами правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

18 січня 2018 року справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оскільки ОСОБА_6 не заперечувала, що власноруч писала розписки, договори позики в судовому порядку не оспорювала, доказів на підтвердження своїх заперечень щодо позову не надала, суд вважав доведеним той факт, що ОСОБА_6 отримала у ОСОБА_4 у позику грошові кошти в загальній сумі 1 950 доларів США, які не повернула.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідачем не заперечувалось, що 21 квітня 2016 року ОСОБА_4 було надіслано письмову вимогу про повернення грошових коштів в сумі 1 950 доларів США терміном до 20 травня 2016 року. Указану вимогу ОСОБА_6 отримала 22 квітня 2016 року.

Оскільки відповідач грошові кошти не повернула, про неналежне виконання відповідачем свого обов'язку щодо повернення грошових коштів також свідчить наявність боргового документа (розписок) саме у кредитора - ОСОБА_4, яка долучила їх до матеріалів справи, суд стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 1 950 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 48 555 грн.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про те, що вона не отримувала кошти від позивача, оскільки розписки не містять дати їх складання, є безпідставними з огляду на те, що чинне законодавство не містить вимог щодо обов'язкових реквізитів, які повинна містити розписка. Факт написання розписок відповідач не заперечувала. Посилання заявника на те, що за вказаними розписками гроші вона не отримувала, будь-якими допустимими доказами не підтверджено.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С. П. Штелик