Справа № 369/2582/16-ц
Провадження № 2/369/687/18
РІШЕННЯ

Іменем України

18.06.2018 рок Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Пінкевич Н.С.

при секретарі Водала А.Ю.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: Софіївсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_6, Приватний нотаріус Дудкіна Надія Володимирівна про витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Софіївсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_6, Приватний нотаріус Дудкіна Надія Володимирівна про витребування майна з чужого незаконного володіння посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу від 17.11.2000 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори і зареєстрований за №3-3594, він придбав у громадянина ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,1га, розташовану на території АДРЕСА_1, призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

20 липня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.11.2000 року ОСОБА_1 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1га по АДРЕСА_2. На вказаній земельній ділянці позивач планував побудувати житловий будинок для себе та своєї сім'ї, проте через брак коштів так і не зміг розпочати будівництво. З 2002 року по 2016 рік він регулярно сплачував за свою ділянку земельний податок.

12 лютого 2016 року, приїхавши на свою ділянку, позивач побачив, що вона огороджена дерев'яним парканом. Сусіди йому повідомили, що ділянку огородив новий власник, який її нещодавно придбав. 18 лютого 2016 року позивачем отримано в електронному вигляді інформацію з Державного земельного кадастру на земельну ділянку площею 0,1га по АДРЕСА_3 кадастровим НОМЕР_2, відповідно до якої власником земельної ділянки значиться відповідач ОСОБА_3. При особистій зустрічі ОСОБА_3 повідомив позивачу, що придбав спірну земельну ділянку у 2015 році та надав копію договору купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 жовтня 2015 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0,1га по АДРЕСА_4, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровим НОМЕР_2.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 16 вересня 2008 року, виданого на ім'я ОСОБА_6, він також придбав цю земельну ділянку за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29.11.2007 року за №1896.

Позивач зазначає, що земельна ділянка площею 0,1га по АДРЕСА_3, яка належить йому на праві власності згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 20.07.2002 року, знаходиться в чужому незаконному володінні (власності) ОСОБА_3 Ця земельна ділянка вибула з володіння позивача не з його волі, оскільки ніяких правочинів щодо неї він не вчиняв, нікому не надавав доручення на розпорядження нею. З 17 листопада 2000 року ОСОБА_1 є власником спірної земельної ділянки, його право власності не припинялося, тому ОСОБА_6 не мав право відчужувати ОСОБА_3 належну позивачу земельну ділянку.

Просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на його користь земельну ділянку площею 0,1га, розташовану в селі АДРЕСА_1, цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий НОМЕР_2; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,1га, розташовану в селі АДРЕСА_1, цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий НОМЕР_2.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просив визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю бланк серії НОМЕР_1 від 20.07.2002 року, що виготовлений на ім'я ОСОБА_1.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 зазначив, що всупереч вимогам ст.ст.125, 193 та 202 Земельного кодексу України №2768-ІІІ позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не надав доказів реєстрації його державного акту у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю із зазначенням кадастрового номера та доказів відкриття поземельної книги на дану земельну ділянку, не надав доказів відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, не довів факту реєстрації права власності на спірну земельну ділянку державному земельному кадастрі, не підтвердив внесення відомостей до бази даних щодо реєстрації землеволодінь та наявності другого примірника державного акту на право приватної власності на землю.

Також у зустрічному позові відповідач ОСОБА_3 посилався на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року №449 "Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою" була затверджена форма державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, яка передбачала внесення до плану меж земельної ділянки кадастрового номера земельної ділянки. Згідно п.2 вказаної постанови раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян і юридичних осіб.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 отримав державний акт на право приватної власності на землю пізніше, а саме 20 липня 2002 року, і своїм правом на заміну державного акта не скористався, відповідач ОСОБА_3 вважає виданий ОСОБА_1 державний акт недійсним. Просив визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю бланк серії НОМЕР_1 від 20.07.2002 року, що виготовлений на ім'я ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник заявлений позов підтримали, просили його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували, подали відзив на зустрічну позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник проти задоволення первісного позову заперечували, подали відзив на позовну заяву та заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності. В своїх поясненнях представник відповідача ОСОБА_3 вказувала на те, що у ОСОБА_1 не виникло право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3, оскільки позивач не надав доказів встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та доказів її реєстрації в базі державного земельного кадастру і поземельній книзі. Зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Представник Софіївсько-Борщагівської сільської ради в судовому засіданні первісний позов ОСОБА_1 підтримала, проти задоволення зустрічного позову заперечувала та суду пояснила, що за даними сільської ради крім ОСОБА_8, який продав земельну ділянку ОСОБА_1, ця ділянка нікому іншому безкоштовно у власність не передавалась.

Третя особа приватний нотаріус Дудкіна Надія Володимирівна в судове засідання не з'явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено, що 17 листопада 2000 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_1 купив земельну ділянку площею 0,1000га, розташовану на території села АДРЕСА_1, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Коцюрбою Г.Г. та зареєстрований за №3-3594.

Вказана земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_8 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданого виконкомом Софіївсько-Борщагівської сільської ради 28 грудня 1999 року згідно рішення цього ж виконкому №195 від 12 жовтня 1999 року.

20 липня 2002 року на підставі Договору купівлі-продажу від 17.11.2000 року №3-3594 ОСОБА_1 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1000га в АДРЕСА_5, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_4.

У 2005 році позивачем ОСОБА_1 було отримано План забудови садиби земельної ділянки по АДРЕСА_6 площею 0,1га, в якому зазначається що забудова садиби дозволяється на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради за №148/4 від 13.09.2005 року. Однак будівництво житлового будинку не було розпочате.

12 лютого 2016 року ОСОБА_1, прибувши на земельну ділянку по АДРЕСА_3, виявив, що ділянка огороджена дерев'яним парканом, у зв'язку з чим він викликав поліцію.

Згідно Висновку оперуповноваженого Києво-Святошинського відділу національної поліції в Київській області Зазоднюка О.А. від 20.02.2016 року за матеріалами перевірки письмової заяви ОСОБА_1 (а.с.143 том.1), встановлено, що 12 лютого 2016 року до Києво-Святошинського відділу нацполіції в Київській області надійшла письмова заява від гр.ОСОБА_1 про те, що на його земельній ділянці він виявив дерев'яний паркан. Опитаний з даного приводу ОСОБА_1 повідомив, що 12.02.2016 року він приїхав до своєї земельної ділянки за адресою АДРЕСА_7 та побачив там дерев'яний паркан, який він не встановлював, після чого звернувся до поліції. Опитаний з даного приводу ОСОБА_3 в свою чергу повідомив, що 12.02.2016 року йому зателефонувала сусідка та повідомила, що на його земельній ділянці знаходяться невідомі люди. Приїхавши на місце ОСОБА_3 побачив невідомих людей, які йому повідомили, що вони являються власниками вищевказаної земельної ділянки та показали свої документи. На це ОСОБА_3 повідомив, що земельну ділянку він придбав у 2015 році та надав копію договору купівлі-продажу.

З матеріалів справи вбачається, що 27 жовтня 2015 року за Договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3 купив земельну ділянку площею 0,1000га, розташовану за адресою: АДРЕСА_8, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровим НОМЕР_2. Договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. за реєстровим №2007.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.10.2015 року право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_9 кадастром НОМЕР_2 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі Рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дудкіної Надії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №25606281 від 27.10.2015 року.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 суд приходить до висновку, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,1га по АДРЕСА_9, Києво-Святошинського району Київської області на підставі норм закону, які були чинними на момент виникнення права.

Згідно ст.6 ЗК України редакції 1990 року із змінами і доповненнями станом на 2000 рік, громадяни набувають право власності на земельні ділянки зокрема у разі одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Таким чином, ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі Договору купівлі-продажу від 17.11.2000 року №3-3594, за яким він купив її у ОСОБА_8

Крім того, в контексті норми ст.125 ЗК України редакції 2002 року, відповідно до якої право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1га по АДРЕСА_3 посвідчується виданим йому Державним актом на право приватної власності на землю від 20 липня 2002 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_4.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_1 не є власником спірної земельної ділянки, оскільки його право не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а сама земельна ділянка не має кадастрового номера, спростовується наступним.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Частиною 2-ю Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державний земельний кадастр" від 07.07.2011 року передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Відповідно до ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Судом встановлено, що Державним підприємством "Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" у 2017 році розроблена Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що перебуває у власності гр.ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_10 (а.с.214-249 том 3).

Рішенням державного кадастрового реєстратора Відділу у Києво-Святошинському районі Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м.Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області №РВ-017 від 05.07.2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 разом з доданими до неї документами про реєстрацію земельної ділянки у зв'язку з невідповідністю електронного документа установленим вимогам, в саме: XSD Схема Наявні зауваження щодо валідності електронного документу. Перетин ділянок з ділянкою НОМЕР_5. Площа співпадає на 100% (Повне співпадання) (а.с.212 том 3).

Відповідно до Висновку експерта №41/18 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 13 квітня 2018 року, межі земельної ділянки ОСОБА_1, визначені Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), складеною ДП "Київський інститут землеустрою" у 2017 році, та межі земельної ділянки ОСОБА_3, визначені таблицею координат поворотних точок меж земельної ділянки, створеною за допомогою програмного середовища Державного земельного кадастру Міськрайонним управлінням у Києво-Святошинському районі та м.Ірпінь Головного управління Держгеокадастру у Київській області, повністю перетинаються між собою. Земельна ділянка ОСОБА_3 повністю, площею 0,1000га, накладається на земельну ділянку ОСОБА_1

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,1га по АДРЕСА_3, Києво-Святошинського району Київської області вибула з володіння ОСОБА_1 не з його волі, оскільки це майно не було ним відчужене або іншим чином передане у володіння іншої особи. Крім того, спірна земельна ділянка у позивача не вилучалась, право власності на неї не припинялось.

В той же час, відповідач ОСОБА_3 надав лише докази придбання спірної земельної ділянки у ОСОБА_6, однак не обґрунтував правових підстав набуття ОСОБА_6 права власності на майно позивача ОСОБА_1

Так, в п.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 27 жовтня 2015 року, вказано, що земельна ділянка належить ОСОБА_6 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 виданого 16 вересня 2008 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 29 листопада 2007 року за реєстровим №1896.

На запит суду приватним нотаріусом Дудкіною Н.В. були надані копії документів, на підставі яких був посвідчений Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.10.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 В цих матеріалах міститься копія Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 виданий ОСОБА_6 16 вересня 2008 року (а.с. 92 том 2), проте копія Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2007 року №1896, на підставі якого був виданий вищевказаний Державний акт, в матеріалах нотаріальної справи відсутня.

Відповідно до листа Головного територіального управління юстиції у Київській області від 12.10.2017 року №18599-4-5/4 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.11.2007 року за реєстровим №1896, згідно якого ОСОБА_6 придбав земельну ділянку площею 0,1га по АДРЕСА_3, приватними та державними нотаріусами Київської області не посвідчувався.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.08.2015 року, земельна ділянка кадастровим НОМЕР_7 площею 0,1га по АДРЕСА_3 зареєстрована в ДЗК на підставі Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розробленого ДП "Головний інститут землеустрою" 19.08.2015 року.

Однак, в листі Державного підприємства "Головний науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" від 05.12.2017 року (а.с.142 том 2) зазначається про те, що згідно книги реєстрації договорів за період з 2014 року по 2017 рік підприємством не укладався договір з ОСОБА_6 на розробку проектної документації.

Відповідно до листа Державного підприємства "Головний науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" від 06.11.2017 року №01-13/670 (а.с.121 том 3) підприємством здійснено перевірку наявності документів, матеріалів або іншої інформації, необхідних для здійснення державного нагляду (контролю) за використанням та охороною земель за прізвищами ОСОБА_6 та ОСОБА_3, кадастровим номером НОМЕР_5. За результатами перевірки в бухгалтерських документах та технічному архіві підприємства ці матеріали відсутні.

Таким чином, правової підстави набуття права власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку за результатами розгляду справи не встановлено, доказів наявності таких підстав стороною відповідача суду не подано.

В пункті 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 №5 міститься роз'яснення про те, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Є необґрунтованими посилання відповідача ОСОБА_3 у зустрічному позові на те, що первісний позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не надав доказів реєстрації його державного акту у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю із зазначенням кадастрового номера, доказів відкриття поземельної книги, доказів відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), не підтвердив внесення відомостей до бази даних щодо реєстрації землеволодінь. Відсутність таких доказів не спростовує наявності у позивача ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку, що посвідчене правовстановлюючим документом та підтверджується угодою про придбання земельної ділянки у власність.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним виданого позивачу ОСОБА_1 Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 20.07.2002 року також слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси. Всупереч цій нормі ОСОБА_3 не обґрунтував в чому полягало порушення його прав або інтересів на момент видачі ОСОБА_1 Державного акту на земельну ділянку від 20.07.2002 року.

Крім того, посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що позивачу ОСОБА_1 був виданий Державний акт на земельну ділянку старого зразка без кадастрового номера, тобто за формою та в порядку, що були передбачені до набрання чинності Земельним Кодексом України редакції 2002 року, не є підставою для визнання цього державного акту недійсним.

Судом встановлено, що 02 квітня 2002 року була прийнята постанова Кабінету Міністрів України N449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою", якою було встановлено нову форму Державного акта на право власності на земельну ділянку з графою про кадастровий номер земельної ділянки.

В той же час, на день видачі ОСОБА_1 Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 20.07.2002 року була чинною Постанова Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» від 13 березня 1992 року N 2201-XII, якою були затверджені форми державних актів на право колективної власності на землю, на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею. Ця Постанова Верховної Ради України була прийнята на виконання ч.3 ст.23 ЗК України редакції 1990 року про те, що форми державних актів затверджуються Верховною Радою України і втратила чинність згідно Закону України від 11 грудня 2003 року N1377-IV.

Крім того, в Постанові Верховної Ради України "Про стан дотримання законодавства України щодо видачі державних актів на право власності на землю, сертифікатів на право на земельну частку (пай) та їх обігу; про дотримання законодавства України щодо виділення в натурі (на місцевості), використання та обігу земельних ділянок сільськогосподарського призначення" від 22 травня 2003 року N882-IV рекомендовано Кабінету Міністрів України забезпечити видачу громадянам та юридичним особам, які отримують земельні ділянки у власність, державних актів на право власності на земельну ділянку, форму яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року N 449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою". На виконання вказаної постанови Держкомземом України прийнято наказ №140 від 28 травня 2003 року "Про використання бланків державних актів", яким передбачено припинення використання бланків старого зразка до 1 липня 2003 року.

Таким чином, видача нових форм державних актів почалася у 2003 році, в той час як ОСОБА_1 отримав оспорюваний Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 у липні 2002 року.

Більше того, здійснюючи видачу державних актів органи державної влади та місцевого самоврядування діяли як суб'єкти владних повноважень і повинні були дотримуватись діючих законів та підзаконних актів. Вони мали виняткові повноваження щодо видачі державного акту, не погоджуючи свої дії і рішення з особою на користь якої видається державний акт. ОСОБА_1 не мав і не міг мати можливості вплинути на правильність оформлення державного акту.

Отже, суд знаходить, що зустрічний позов ОСОБА_3 є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернувся в суд в межах трьохрічного строку, встановленого ст.257 ЦК України для захисту цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як пояснив суду відповідач ОСОБА_3, спірну земельну ділянку він огородив парканом восени 2016 року, а до цього вона була вільна від будівель та споруд. Копію договору купівлі-продажу від 27.10.2015 року, за яким ОСОБА_3 придбав земельну ділянку у власність, він надав позивачу ОСОБА_1 12 лютого 2016 року, що підтверджується Висновком оперуповноваженого Києво-Святошинського відділу національної поліції в Київській області Зазоднюка О.А. від 20.02.2016 року за матеріалами перевірки письмової заяви ОСОБА_1 (а.с.143 том.1). Доказів того, що позивач міг дізнатися про порушення своїх прав в період до осені 2015 року сторона відповідача суду не надала.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст.ст.4, 5, 76-82, 89, 258, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1га, розташовану в селі АДРЕСА_1, цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1га, розташовану в селі АДРЕСА_1, цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий НОМЕР_2.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області (пп.15.5 п.15 ч.1 Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 27 червня 2018 року

Суддя Н.С.Пінкевич