Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 357/11620/16-ц

провадження № 61-31403св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - Білоцерківський національний аграрний університет,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Кошель Л. М., від 02 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Кашперської Т. Ц., Сушко Л. П., від 26 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Білоцерківський національний аграрний університетзвернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 працювала у позивача за строковим трудовим договором на посаді асистента кафедри філософії та політології. Згідно ордеру № 467 від 01 жовтня 2008 року відповідачу та членам її сім'ї для тимчасового проживання на період роботи в університеті була надана кімната АДРЕСА_1. Наказом від 25 березня 2009 року

ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 26 квітня 2010 року позивачу було відмовлено у задоволенні позову про виселення відповідачів зі спірної кімнати у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 є одинокою матір'ю, з якою проживали її неповнолітні діти. Ураховуючи те, що діти відповідача досягли повноліття, позивач вважав, що у нього виникли підстави для звернення до суду з указаним позовом.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виселити відповідачів з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 02 лютого 2017 року позов Білоцерківського національного аграрного університету задоволено. Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4 з кімнати АДРЕСА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після припинення трудових відносин з позивачем ОСОБА_2 підлягала виселенню з гуртожитку на підставі частини першої статті 132 ЖК Української РСР, однак її не було виселено у зв'язку з тим, що вона є одинокою матір'ю з неповнолітніми дітьми, які проживали з нею. Суд вважав, що у спірних правовідносинах початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати з дня досягнення повноліття молодшим сином ОСОБА_2 - ОСОБА_3, а саме: з 14 жовтня 2016 року. Саме після настання цієї дати у позивача виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовано всі обставини справи, доказам надана належна правова оцінка, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2010 року, яке набрало законної сили, вже вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, а тому суд першої інстанції повинен був відмовити у відкритті провадження. Судами не було з'ясовано чи наявне у відповідачів інше житло. Позивач не надав доказів на підтвердження того, що діти ОСОБА_2 у спірній кімнаті не проживають. Відповідачі проживають у гуртожитку з жовтня 2008 року, правила проживання у гуртожитку ними не порушуються, комунальні послуги оплачуються вчасно. Судами не з'ясовано чи скасовано або відкликано ордер про вселення їх до спірної кімнати. Примусове виселення із кімнати вважає неможливим. Позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, оскільки таке право виникло у позивача після звільнення ОСОБА_2 з роботи, а саме з 25 березня 2009 року.

У запереченні (відзиві) на касаційну скаргу Білоцерківський національний аграрний університет просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Під час розгляду справи суди встановили, що на підставі наказу

від 19 червня 2008 року № 140/ОС ОСОБА_2 призначено на посаду асистента кафедри філософії та політології за контрактом терміном на п'ять років з 18 червня 2008 року.

Згідно наказу від 14 серпня 2008 року № 1219/О ОСОБА_2 надано кімнату № 68 у гуртожитку № 7 для проживання з сім'єю (діти: ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2) на період роботи в університеті згідно заяви ОСОБА_2 та видано ордер на тимчасове житлове приміщення № 467.

Будинок АДРЕСА_1 зареєстрований як сімейний гуртожиток Білоцерківського національного аграрного університету та обліковується на його балансі.

Згідно наказу від 25 березня 2009 року № 57/ОС ОСОБА_2 звільнено із займаної посади з 25 березня 2009 року за згодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 26 квітня 2010 року у справі № 2-1653 Білоцерківському національному аграрному університету відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про виселення. Підставою для відмови у задоволенні позову стало те, що на час звільнення з роботи ОСОБА_2 була одинокою матір'ю, яка проживала з неповнолітніми дітьми, отже відповідно до статті 125 ЖК Української РСР її не можна було виселити.

14 жовтня 2016 року молодший син ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, досягнув повноліття.

Суди встановили, що на момент звернення позивача до суду у кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є студентами Ужгородського національного університету, тимчасово у спірній кімнаті не проживають.

Статтею 47 Конституції України та статтею 109 ЖК УРСР передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою

статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2

статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення прав такої особи, гарантованих статтею 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Вирішуючи спір, апеляційний суд зазначене не врахував, не встановив чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла, виселенні відповідачів із займаної кімнати у гуртожитку, чи дотриманий розумний баланс між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення відповідачів, та самих відповідачів, які не мають іншого житла, не взяв до уваги факт законного вселення відповідачів у спірне приміщення та строк їх проживання у кімнаті гуртожитку після звільнення ОСОБА_2 з роботи у Білоцерківському національному аграрному університеті (близько 9 років), відсутність заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг та порушень правил проживання у гуртожитку, та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта