Справа № 361/2104/17 Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/404/18 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 26 01.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 березня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Іванової І.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 05 жовтня 2014 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого він, як позикодавець, передав, а ОСОБА_2, як позичальник, прийняла у власність грошові кошти у розмірі 5 000 грн., які вона зобов`язалась повернути до 05 жовтня 2015 року, про що написала розписку. Однак відповідачка зобов`язання за договором не виконала, позичені грошові кошти у встановлений договором позики строк не повернула. Позивач вказував, що оскільки ОСОБА_2 грошове зобов`язання за договором позики не виконала, то відповідно до положень ст.625 ЦК України з відповідачки на його користь підлягає стягненню заборгованість з урахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції, за період з 05 жовтня 2015 року по 28 березня 2017 року.

З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики у розмірі 5 000 грн., три проценти річних у розмірі 222 грн. 33 коп., інфляційні втрати у розмірі 815 грн. 28 коп., а всього 6 038 грн. 09 коп.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 038 грн. 09 коп. на виконання грошового зобов'язання за розпискою від 05 жовтня 2014 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скаргу мотивує тим, що вона договір позики з позивачем не укладала, грошові кошти в борг від нього не отримувала. Зазначає, що суд першої інстанції не встановив дійсну природу розписки (зобов'язання).

Позивач подав письмові заперечення, в яких зазначає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не відповідають дійсним обставинам справи, які були встановлені судом першої інстанції, а тому не підлягають задоволенню. Вважає, що суд дійшов правильного висновку що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, що підтверджується наданою позивачем оригіналом боргової розписки. Відповідачка не оспорила факт написання нею вказаної розписки. Позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду без змін.

Позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення судових повісток (а.с.110, 111).

Приймаючи до уваги вищенаведене та зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку сторін такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами 05 жовтня 2014 року був укладений договір позики, оформлений письмовою розпискою, за яким у відповідачки ОСОБА_2 виникло грошове зобов`язання перед позивачем ОСОБА_3 на суму 5000 грн. і встановлено строк його виконання до 05 жовтня 2015 року, але відповідачка не виконала зазначеного зобов'язання у вказаний строк, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики, а також заборгованість з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення зобов'язання та трьох відсотків річних, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Обґрунтовуючи вимоги позову ОСОБА_3 послався на те, що 05 жовтня 2014 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за умовами якого він, як позикодавець, передав, а ОСОБА_2, як позичальник, прийняла у власність грошові кошти у розмірі 5 000 грн., які вона зобов`язалась повернути до 05 жовтня 2015 року, про що написала розписку.

На підтвердження вказаних обставин позивач ОСОБА_3 додав до позову ксерокопію розписки ОСОБА_2 від 05 жовтня 2014 року (а.с.7).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин 1, 2 ст.207 і ч.2 ст.1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Під час розгляду справи суд першої інстанції вважав установленим факт укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики від 05 жовтня 2014 року, проте цей висновок суду є необгрунтованим, оскільки усупереч вказаних вище вимог закону та правової позиції Верховного Суду України, зі змісту наданої позивачем розписки від 05 жовтня 2014 року не вбачається, що позивач ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5000 грн. та остання їх отримала в борг, а є лише підтвердженням того, що відповідачка зобов'язалася сплатити протягом року позивачу борг в сумі 5000 грн.

Тобто, розписка від 05 жовтня 2014 року не свідчить про те, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики відповідно до вимог статей 1046, 1047 ЦК України, а саме, що позивач ОСОБА_3 є позикодавцем, а відповідачка ОСОБА_2 - позичальником.

Висновки суду першої інстанції про те, що грошові зобов'язання відповідачки за договором позики від 05 жовтня 2014 року виникли з правовідносин, які склалися між сторонами відповідно до іншої розписки ОСОБА_2 від 05 жовтня 2014 року (а.с.43), згідно з якою відповідачка підтверджує, що у рахунок погашення боргу по аліментах на утримання дочки ОСОБА_5 та її утримання, позивач ОСОБА_3 передав їй земельну ділянку розміром 0,1400 га, розташовану по АДРЕСА_1, є помилковими, оскільки з вказаної розписки не вбачається як факт отримання відповідачкою від позивача грошової суми в борг, так і дати її отримання.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що між ним та ОСОБА_2 виникли правовідносини за договором позики, оскільки зі змісту розписки від 05 жовтня 2014 року не вбачається як сам факт отримання відповідачкою грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання, а тому позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволенню не підлягає за його недоведеністю.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.264, 265 ЦПК України на вказані вище вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

З огляду на викладене, заочне рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального і процесуального права, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 704 грн., що підтверджується квитанцією від 26 грудня 2017 року (а.с.83). Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позовіОСОБА_3 відмовляє, тому з позивача на користь відповідачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 вересня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді