Справа № 182/1269/17
Провадження № 2/0182/476/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.02.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Рунчевої О.В.

секретаря Власенко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 "ПриватБанк", про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 09.03.2017 року звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.

Він з 29.12.1999 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.03.2014 року.

У період шлюбу, а саме 20.05.2005 року, за взаємною згодою сторін та в інтересах сім'ї, на його імя в Закритому акціонерному товаристві ОСОБА_3 «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 «ПриватБанк» було оформлено споживчий кредит за договором № NIH0GK00492711 від 20.05.2005 року на суму 7752,00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 1,00 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,13 % від суми виданого кредиту щомісяця до повного виконання зобовязань на придбання житла квартири за адресою АДРЕСА_1.

Відповідач надала письмову згоду співвласника на укладення кредитного договору.

Зазначена квартира була придбана на імя позивача за договором купівлі-продажу від 20.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, ОСОБА_4, реєстровий № 629.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та ним було укладено договір іпотеки № NIH0GK00492711 від 20.05.2005 року зазначеної квартири.

На момент розірвання шлюбу, залишок по кредиту складав 3775,34 доларів США, згідно довідки банку від 27.12.2016 року.

Станом на 17.06.2016 року залишок по кредиту складав 2528,31 доларів США.

З липня 2016 року відповідач сплачувати кошти по поверненню кредиту припинила, з нього за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року в рахунок погашення заборгованості стягнуто 484,99 доларів США, що складає 12 787, 05 грн. за курсом НБУ станом на 27.12.2016 року.

Добровільно сплачувати кредит відповідач відмовляється.

Відповідач зареєстрована у спірній квартирі та з часу розірвання шлюбу проживає разом з дочкою у спірній квартирі, на її продаж не згодна. Розпорядитися спірною квартирою без згоди відповідача також неможливо.

Тому на даний час виникла необхідність поділу спільного сумісного майна подружжя та боргових зобовязань у судовому порядку.

Посилаючись на ст. ст. 61,65, 68-70 СК України, зазначає, що розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобовязань за кредитом, тому боргові зобовязання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Оскільки з моменту розірвання шлюбу погашення спільного боргу здійснювалося сторонами спільно за рахунок особистих коштів кожного, а з жовтня 2016 року - тільки за рахунок його особистих коштів, вважає, що відповідач має відшкодувати йому 1/2 частину сплаченого ним боргу за кредитним договором за період з жовтня 2016 року по березень 2017 в розмірі 6 393,53 грн.

На підставі викладеного просить поділити сумісне майно подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_2 право власності на іншу 1/2 частину вказаної квартири з по кладенням солідарно на них боргу по кредитному договору № NIH0GK00492711 від 20.05.2005 року на час розірвання шлюбу 28 березня 2014 року у сумі 3775,34 доларів США; стягнути з відповідача на його користь 1/2 частину сплаченого ним боргу по кредитному договору № NIH0GK00492711 від 20.05.2005 року за період з жовтня 2016 року по березень 2017 в розмірі 6393,53 грн. та судові витрати по сплаті судового збору.

06.12.2017 року за Вх. № 24549/17 на адресу суду від представника ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_5 надійшли заперечення на позов ОСОБА_1, згідно яких просить справу розглядати без його участі, відмовити в задоволенні вимог в частині поділу боргових зобовязань по кредитному договору та договору іпотеки та визнанню кредитного договору та договору іпотеки таким, що укладений в інтересах сім'ї у повному обсязі (а.с. 38-39).

Свої вимоги мотивує тим, що встановлення за сторонами в рівних частках виконання обовязку за кредитним договором, є фактичним втручанням в господарську діяльність Банку та зміною умов договору, укладеного між Банком та позивачем.

Згідно положення Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець не має права розпоряджатись предметом іпотеки без згоди іпотеко держателя до закінчення терміну іпотеки.

Крім того, згідно ст. 61 СК України, обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Поділ боргових зобовязань може бути здійснений лише за згодою сторін договору. ПАТ КБ «ПриватБанк» категорично не надає згоду на розподіл боргових зобовязань за кредитним договором та договором іпотеки, а зазначені позовні вимоги про розподіл боргу в судовому порядку чинним законодавством не передбачені, та порушують права сторони договору ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позовні вимоги щодо визнання кредитного договору та договору іпотеки таким, що укладений в інтересах сім'ї є такими, що не потребують встановлення в судовому порядку.

08.12.2017 року за Вх. № 24549/17 на адресу суду від ОСОБА_2 надійшли заперечення на позов ОСОБА_1, згідно яких вона просить позовну заяву задовольнити частково, визнавши за сторонами право власності по 1/2 частині за кожним, на квартиру за адресою АДРЕСА_1, за іншими вимогами відмовити. В обґрунтування викладеного зазначила, що в період з вересня 2014 року по червень 2016 року вона сплачувала кредит самостійно, додала копії квитанцій про сплату кредиту (а.с. 44-59).

Позивач у судове засідання не зявився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині покладення солідарного зобовязання на сторони боргу по кредитному договору на час розірвання шлюбу 28.03.2014 року в сумі 3775,34 доларів США та стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини сплаченого останнім боргу за кредитним договором за період з жовтня 2016 року по березень 2017 року, у звязку з досягненням сторонами згоди щодо розрахунків за зазначеним кредитним договором. На задоволенні позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя у спосіб, зазначений у позові, наполягає. До заяви додатково додав письмові пояснення (а.с. 68-70).

Відповідач та її представник ОСОБА_6 у судове засідання не зявилися, кожен окремо надали на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, з позовними вимогами щодо поділу спірної квартири по 1/2 частини за кожним не заперечують, інші вимоги не визнають.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не зявився, згідно заперечень на позовну заяву від 06.12.2017 року, просив розглядати справу за його відсутності.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що сторони з 29.12.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.03.2014 року. (а.с. 4). Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_7, 13.06.2000 народження.

У період шлюбу, а саме 20.05.2005 року, між позивачем та Закритим акціонерним товариством ОСОБА_3 «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № NIH0GK00492711, згідно умов якого банк надав позивачу грошові кошти на купівлю житла - квартири за адресою АДРЕСА_1. (а.с. 5-6).

Зазначена квартира була придбана на імя позивача, на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу, ОСОБА_4, реєстровий № 629 (а.с. 7-8).

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та позивачем було укладено договір іпотеки № NIH0GK00492711 від 20.05.2005 року (а.с. 9-10).

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, стаття 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.22, 23, 24 Постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Але, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1)час придбання; 2)джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3)мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15, застосування якої відповідає положенням ст. 263 ЦПК України.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що у період шлюбу сторонами було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1, яку було оформлено на ОСОБА_1

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Враховуючи викладене, суд вважає, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана у період зареєстрованого шлюбу і належить сторонам у рівних частках.

Також, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 813 грн. 30 коп., сплачений останнім при подачі позову (а.с.1).

Суд керуючись ст.ст.10, 12, 13, 81-82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 57, 60,69,70-72 СК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, (РНОКПП- НОМЕР_1), місце проживання АДРЕСА_2) право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, місце проживання АДРЕСА_3) право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг) через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_8