Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 308/1870/13-ц

провадження № 61-19284св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представник позивача - ЗахаркевичОлексій Миколайович,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник відповідачів - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Боднар О. В., Леска В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 12 червня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 40 000,00 дол. США зі сплатою 11,99 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту до 12 червня 2017 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором були укладені наступні договори:

12 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з яким остання зобов'язалася відповідати за повне і своєчасне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, у повному обсязі таких зобов'язань;

12 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1, яка відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 червня 2005 року, виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, належить на праві власності ОСОБА_4

У зв'язку з неналежним виконаннями позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 28 грудня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 1 353 046,57 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 285 773,72 грн, заборгованості за процентами у розмірі 58 785,86 грн та пені у розмірі 1 008 464,90 грн.

24 лютого 2012 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором від 12 червня 2007 року, укладеним з ОСОБА_2, договором поруки від 12 червня 2007 року, укладеним з ОСОБА_3 та договором іпотеки від 12 червня 2007 року, укладеним з ОСОБА_4

На підставі вказаного ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд: стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 12 червня 2007 року у розмірі 1 353 046,57 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 285 773,72 грн, заборгованості за процентами у розмірі 58 785,86 грн і пені у розмірі 1 008 464,90 грн, та судові витрати у розмірі 3 441,00 грн; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_4 шляхом надання права ТОВ «ОТП Факторинг Україна» продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною встановленою договором іпотеки від 12 червня 2007 року у розмірі 296 485,00 грн, або на підставі оцінки майна незалежним суб'єктом оціночної діяльності і надання права на отримання дубліката правовстановлюючого документа, витягу з реєстрів прав власності для відчуження та всіх необхідних документів для оформлення продажу; виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

01 липня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначено, що у зв'язку зі зміною офіційного курсу гривні до долара США, встановленого Національним банком України, збільшено розмір вимог про стягнення заборгованості за кредитом з 287 773,72 грн до 420 455,28 грн і вимог про стягнення заборгованості за процентами з 58 807,93 грн до 86 523,37 грн, розмір пені залишено без змін.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2014 року у складі судді Лемак О. В. уточнений позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у розмірі 630 355,37 грн і судовий збір у розмірі 3 441,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість солідарно з позичальника і поручителя. При цьому суд зазначив, що зміна офіційного курсу гривні до долара США під час розгляду справи не може бути підставою для зміни ціни позову, тому сума заборгованості за кредитним договором була визначена на підставі позовної заяви, поданої у лютому 2013 року, без урахування заяви про уточнення позовних вимог від 01 липня 2014 року. Крім того, суд за заявою відповідача відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України зменшив розмір пені, яка підлягає стягненню. Встановивши, що квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана не за рахунок кредитних коштів, використовується як єдине місце постійного проживання позивачів та її площа не перевищує 140 кв. м, суд дійшов висновку, що відповідно до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на цю квартиру, яка є предметом іпотеки, не може бути звернуто стягнення, тому відмовив у задоволенні вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2014 року змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 12 червня 2007 року у розмірі 706 978,67 грн, з яких: 420 455,28 грн - заборгованість за кредитом, 86 523,37 грн - заборгованість за процентами, 200 000,00 грн - пеня.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення скасовано. Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року скасовано, справу в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення.

У рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 12 червня 2007 року, а саме на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_4 шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною встановленою договором іпотеки від 12 червня 2007 року у розмірі 706 978,67 грн або на підставі оцінки майна незалежним суб'єктом оціночної діяльності та надання права на отримання дубліката правовстановлюючого документа, витягу з реєстру прав власності для відчуження та всіх необхідних документів для оформлення продажу.

Відстрочено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпеченням кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вирішення питання про залишення позову без розгляду з підстав, встановлених пунктом 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року, належить до компетенції суду першої інстанції, тому підстав для задоволення відповідної заяви ТОВ «ОТП Факторинг України» на стадії апеляційного перегляду справи немає.

При цьому, встановивши, що суд першої інстанції помилково вважав, що з набуттям чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд скасував рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки чинність цього Закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права, а є підставою для відстрочення виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на час його дії. У задоволенні вимог банку про виселення відповідачів, суд відмовив, оскільки відповідно до положень статті 109 ЖК Української РСР вказані особи не можуть бути виселені із житла, придбаного не за рахунок кредиту, без надання іншого приміщення.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року скасувати і передати справу в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Інші відповідачі судові рішення не оскаржили.

Касаційна скарга мотивована тим, що переглядаючи справу, апеляційний суд вийшов за межі апеляційної скарги, оскільки заявник у скарзі просив ухвалити нове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором та відповідно до поданої ним заяви залишити без розгляду вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення. Однак у порушення вимог статті 303 ЦПК України апеляційний суд розглянув по суті вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, суд не звернув увагу, що за наявності рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення кредитної заборгованості з позичальника та майнового поручителя.

Також резолютивна частина рішення апеляційного суду суперечить вимогам статей 39, 43 Закону України «Про іпотеку», оскільки не містить початкової ціни продажу предмета іпотеки. Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, шляхом надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки, суд не врахував, що цей спосіб захисту є позасудовим, тому може здійснюватися лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

У квітні 2017 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що заявник безпідставно стверджує, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки апеляційна скарга товариства містила вимоги щодо перегляду рішення суду першої інстанції й у частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки і доводи щодо помилковості висновку суду про відмову в задоволенні цих вимог на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Тому рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, отже підстав для його скасування немає.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 12 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 було укладено кредитний договорів, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 40 000,00 дол. США зі сплатою 11,99 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту до 12 червня 2017 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором були укладені наступні договори:

12 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно з яким остання зобов'язалася відповідати за повне і своєчасне виконання боржником його зобов'язань за кредитним договором, у повному обсязі цих зобов'язань;

12 червня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

24 лютого 2012 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором від 12 червня 2007 року, укладеним з ОСОБА_2, договором поруки від 12 червня 2007 року, укладеним з ОСОБА_3 та договором іпотеки від 12 червня 2007 року, укладеним з ОСОБА_4

Отже, згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України новим кредитором за договорами кредиту, поруки та іпотеки від 12 червня 2007 року, укладеними відповідно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, стало ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Також судом установлено, що позичальник свої зобов'язання за кредитним договором від 12 червня 2007 року виконував неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 28 грудня 2012 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 1 353 046,57 грн.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року було солідарно стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 12 червня 2007 року у розмірі 706 978,67 грн (а. с. 154-157).

Предметом розгляду у цій справі є вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предметі іпотеки і виселення.

Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, встановивши, що боржник основне зобов'язання, забезпечене іпотекою, виконував неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, апеляційний суд дійшов правильного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення цієї заборгованості шляхом продажу на прилюдних торгах.

При цьому, суд обґрунтовано, у відповідності до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зупинив виконання рішення на час дії цього Закону.

Висновок апеляційного суду в цій частині відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-482цс15.

Доводи касаційної скарги, що стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки призводить до подвійного стягнення заборгованості є безпідставними, оскільки право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне.

Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15.

Також безпідставними є доводи про порушення апеляційним судом норм процесуального права у зв'язку із виходом за межі апеляційної скарги.

У частинах першій і третій статті 303 ЦПК України 2004 року визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Отже, встановивши, що підстав для задоволення заяви ТОВ «ОТП Факторинг України» про залишення без розгляду позовних вимог про звернення стягнення на предметі іпотеки і виселення на стадії апеляційного перегляду немає, оскільки вимога вже була районним судом розглянута, апеляційний суд, виконуючи вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначені в ухвалі від 14 вересня 2016 року,розглянув справу в межах позовних вимог заявлених у суді першої інстанції. При цьому, встановивши неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, а саме положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення у цій частині і вирішив справу відповідно до закону.

Іншій доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки резолютивна частина оскаржуваного рішення відповідає вимога частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо визначення ціни продажу предмета іпотеки, а також висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18, а згідно з частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки може бути передбачено як договором про задоволення вимог іпотекодержателя так і рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк