Провадження № 2/263/2814/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року місто Маріуполь

Суддя Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області ОСОБА_1, перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 22 жовтня 2018 року надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2014 року він сплачує на користь колишньої дружини ОСОБА_3 аліменти на двох дітей: Максима, ІНФОРМАЦІЯ_1, та Марії, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку. На теперішній час у позивача змінилися життєві обставини, у нього народилося ще двоє дітей: Кіра, ІНФОРМАЦІЯ_3, та Мілана, ІНФОРМАЦІЯ_4, а його син ОСОБА_4 став повнолітнім та не продовжує навчання. У звязку з чим позивач просить: скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2014 року та стягнути з нього на користь відповідача аліменти на дитину Марію, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/6 частини його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 25 жовтня 2018 року указану позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем у позовній заяві не зазначений зміст позовних вимог (спосіб захисту) прав або інтересів, який передбачений законом, а також не надана позовна заява, викладена державною мовою.

Позивач отримав копію указаної ухвали 15 листопада 2018 року, що підтверджується поштовим повідомленням, наявним у матеріалах справи.

23 листопада 2018 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, викладена російською мовою, в якій останній зазначив, що народився у РФ та не володіє державною мовою, просить суд змінити розмір аліментів, встановлений рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2014 року, а саме: ухвалити рішення, яким стягнути з нього на користь відповідача аліменти на дитину Марію, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/6 частини його доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття.

Законодавче регулювання мови судочинства та офіційне застосування державної мови в цивільному судочинстві врегульоване Законами України «Про судоустрій та статус суддів» (ст. 12), а також ст. 9 ЦПК України.

Згідно з цими нормами, цивільне судочинство здійснюється державною мовою, особи, які беруть участь у справі і не володіють або недостатньо володіють державною мовою мають право робити заяви, давати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 75 ЦПК України перекладач допускається ухвалою суду за заявою учасника справи або призначається з ініціативи суду.

Слід зазначити, що подача до суду позовної заяви російською мовою без перекладу на державну мову стороною, яка її подала, покладає на суд зайвий тягар здійснення такого перекладу, що у деякій мірі може не чітко відобразити як підстави позову, так і його предмет.

Відповідно до глави 4 ЦПК України суддя не є учасником процесу, а тому не може користуватися послугами перекладача, як це визначено ст. 9 ЦПК України.

Позивач як у первісній позовній заяві, так і в уточненій клопотань про залучення перекладача перед судом не порушував, а лише указав, що не вивчав державну мову.

У той час ОСОБА_2 хоч і народився у Російській Федерації, однак є громадянином України, про що свідчить фотокопія його паспорту від 17 грудня 1997 року, і зобовязаний виконувати вимоги ст. 10 Конституції України, ст. 9 ЦПК України, ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, позивачем не виконана ухвала Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2018 року, зокрема не надана позовна заява, викладена державною мовою.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Менцен проти Латвії (заява № 71074/01) зазначив: «... що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (а), (е), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов'язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Суд також зазначає, що більшість Високих Договірних Сторін вирішили надати одній або декільком мовам статус офіційної або державної мови та закріпити їх як такі у своїх відповідних конституціях. Таким чином, Суд визнає, що державна мова для цих держав є однією з фундаментальних конституційних цінностей, подібних до території, державного устрою та національного прапору. Мова жодним чином не є абстрактним поняттям. Вона нерозривно пов'язана з тим, як її фактично використовують носії. Отже, зробивши мову своєю офіційною, держава принципово зобов'язується гарантувати своїм громадянам право використовувати цю мову як для передачі, так і для отримання інформації без перешкод не лише в особистому житті, але й у спілкуванні з органами влади. На думку Суду, насамперед, з цієї точки зору слід враховувати заходи, спрямовані на захист певної мови. Іншими словами, уявлення про державну мову - це наявність певних суб'єктивних прав для носіїв цієї мови».

Враховуючи викладене, відмова у доступі до суду з підстав невиконання вимог закону щодо дотримання української мови позовної заяви, не є такою, що не сумісна з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем у повному обсязі не усунуті недоліки, у звязку із якими його позовна заява залишена без руху, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, така підлягає поверненню позивачеві.

Разом з тим, відповідно ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. ст. 3, 185 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, повернути позивачу.

Розяснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання повного тексту ухвали суду, шляхом подачі її безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Суддя О.М. Музика