Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 295/531/13-ц

провадження № 61-20119св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3на рішення Богунського районного суду м. Житомира у складі судді Кузнєцова Д. В. від 07 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Широкової Л. В., Борисюка Р. М., Галацевич О. М., від 08 грудня 2016 року

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2009 року він позичив ОСОБА_3 1 557 182 грн, про що є відповідна письмова розписка відповідача. Останній зобов'язався повернути грошові кошти до 01 жовтня 2010 року, однак своє зобов'язання в обумовлений строк не виконав, у добровільному порядку грошові кошти не повернув.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики (борговою розпискою) від 25 грудня 2009 року у розмірі 1 557 182 грн, три проценти річних у розмірі 140 146, 38 грн та судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 07 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 557 182 грн боргу за розпискою про отримання позики та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 140 146 грн.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що після спливу встановленого розпискою строку ОСОБА_3 грошові кошти у повному розмірі не повернув, що є підставою для стягнення з нього грошових коштів. При цьому позикодавець не позбавлений права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, відхилено.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 07 жовтня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням трьох процентів річних ґрунтуються на вимогах закону, доведені позивачем. Борговий документ на момент звернення до суду знаходився у ОСОБА_1, що підтверджує факт не виконання зобов'язання ОСОБА_3 (стаття 545 ЦК України). При цьому згідно з висновками судових почеркознавчих експертиз від 29 квітня 2015 року та від 12 березня 2016 року підпис у розписці про отримання позики виконаний самим ОСОБА_3

У грудні 2016 рокуОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не виявили справжню природу укладеного договору (правовідносини сторін) та не зробили відповідні правові висновки, відмовили йому у проведенні експертизи.

У суді апеляційної інстанції позивач заявив, що позичав йому грошові кошти для розвитку бізнесу з намірами в подальшому отримувати прибуток разом з останнім. Тобто, фактично, між сторонами склалися відносини у сфері спільної господарської діяльності, які є відмінні від договору позики, що свідчить про те, що договір позики між сторонами фактично не укладався, а між ними існували правовідносини відмінні від відносин позики.

Крім того, судом апеляційної інстанції не було надано належної оцінки відсутності доказів зі сторони позивача щодо джерела походження, начебто, переданих у позику грошових коштів.

Також судами не надано належної правової оцінки тому, що всі елементи боргової розписки від 25 грудня 2009 року, крім підпису, є надрукованими, при цьому цифри (сума розписки) надрукована шрифтом, який відрізняється від шрифту, яким надрукований інший текст. Незважаючи на те, що він у судовому засіданні 08 грудня 2016 року повторно звернувся з клопотанням про проведення судової технічної експертизи фрагментів боргової розписки, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 10, 212-214 ЦПК України 2004 року безпідставно відмовив у його задоволенні, не врахувавши те, що встановлення цих фактів було юридично важливим, оскільки його доводи не були спростовані, а суд зобов'язаний сприяти всебічному та повному з'ясуванню обставин справи та надавати допомогу сторонам у випадках, передбачених законом.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що згідно з розпискою від 25 грудня 2009 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 1 557 182,00 грн, які останній зобов'язався повернути до 01 жовтня 2010 року (а.с. 128 т. 1), однак своє зобов'язання в обумовлений строк не виконав, у добровільному порядку грошові кошти не повернув.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частина друга статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Так, з аналізу статей 510, 545, 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом установлено, що згідно з висновком експерта від 29 квітня 2015 року № 28/436/15-25, складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_3 праворуч друкованого запису «ОСОБА_3» під основним текстом розписки про отримання позики від 25 грудня 2009 року - виконаний самим ОСОБА_3

Висновком експерта Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 12 березня 2016 року № 1/760, складеного за результатами проведеної за ухвалою суду апеляційної інстанції повторної судової почеркознавчої експертизи також встановлено, що підпис, який розміщений навпроти прізвища «ОСОБА_3» у розписці про отримання позики від 25 грудня 2009 року виконаний власноручно ОСОБА_3

При цьому договір позики відповідачем не оспорений та не визнаний недійсним.

Відповідно положень статей 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. Зобов'язання має виконуватись належним чином у відповідності до умов договору та вимогами даного кодексу у встановлений строк. Цивільним кодексом України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням вищезазначених вимог закону суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), вірно застосувавши положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, дійшли до правильного висновку про те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики, тому стягнули з нього суму боргу, розмір якого визначено згідно з вимогами закону з урахуванням трьох процентів річних.

Посилання касаційної скарги щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні судової технічної експертизи фрагментів боргової розписки, є безпідставним, оскільки 23 червня 2016 року апеляційним судом за клопотанням представника відповідача призначена судово-технічна експертиза, проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, проте експертиза не була проведена у зв'язку з несплатою відповідачем грошових коштів. Тобто відповідач ухилився від участі у проведенні експертизи, тому наступають наслідки, передбачені частиною другою статті 146 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 07 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк