Номер провадження 22-ц/4804/85/18
Головуючий у 1 інстанції Фролова Н.М.
Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Краснощокової Н.С.

за участю секретаря Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу №219/11735/16-ц за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Бахмутської районної державної адміністрації, третя особа Служба Безпеки України про відшкодування матеріальної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, від імені яких діє ОСОБА_6

на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2018 року, ухвалене в місті Бахмут Донецької області, об 16 годині 47 хвилин,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з зазначеним позовом, в якому вказали, що вони є власниками будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. 16 липня 2014 року в результаті проведення антитерористичної операції в с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області снарядами був пошкоджений належний їм будинок. Стосовно факту руйнування будинку позивачі звертались із заявою про кримінальне правопорушення до Бахмутського відділення поліції Головного управління національної поліції в Донецькій області. Просили стягнути з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Національної гвардії України на їх користь заподіяну матеріальну шкоду в сумі 50000 гривень.

У заяві від 22 березня 2017 року представник позивачів ОСОБА_7 просив зменшити позовні вимоги та стягнути солідарно з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Національної гвардії України на користь позивачів заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 12600 гривень.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Бахмутської районної державної адміністрації, третя особа Служба Безпеки України про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивачі просили рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки рішення було ухвалено з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з врахуванням неправильно встановлених обставин, які мають значення для справи та неправильного дослідження і оцінки доказів.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що суд першої інстанції прийшов до висновку, позивачі не здійснили передачу зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування, об'єктам господарювання, що унеможливлює застосування інших норм Кодексу цивільного захисту України, проте відповідачами не надано доказів відмови позивача добровільно передати пошкоджений будинок органу місцевого самоврядування, що унеможливило б застосування положень ст. 86 КЦЗ України до спірних правовідносин. В законі не визначено обов'язок попередньої передачі житла як про передумову виплати грошової компенсації. Враховуючи, що така передача може здійснюватися як до, так і під час або після виплати компенсації, а позивачі в свою чергу від здійснення цього акту не відмовляється, у суду відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог виключно на цій підставі. На думку суду першої інстанції, звіт про визначення розміру збитків, складений суб'єктом оціночної діяльності, не є належним доказом на підтвердження розміру збитків, що призвели до завданої майнової шкоди. Проте такий висновок суд зробив тільки з тих підстав, що в звіті зазначено, що в роботі визначається вартість заміщення - визначені на дату оцінки поточна вартість витрат на створення (придбання) нового об'єкта, подібного до об'єкта оцінки, який може бути йому рівноцінною заміною. Питання про встановлення реальної вартості відновлювального ремонту пошкодженого будинку оцінювачем не вирішувалось; замість цього оцінювачем визначалась вартість витрат на створення нового об'єкта. Отже, на думку суду, звіт про визначення розміру збитків, складений суб'єктом оціночної діяльності, не є належним доказом на підтвердження розміру збитків, що призвели до завданої майнової шкоди. Позивачі вважають зазначену позицію суду першої інстанції хибною, оскільки суд сам в своєму рішенні послався на ч.10 ст.86 Кодексу цивільного захисту України, в якій зазначено, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу Бахмутська районна державна адміністрація просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення. В обґрунтуванні вказують, що позивачі, обґрунтовуючи свою позицію, ототожнюють поняття «терористичний акт», «антитерористична операція» та «надзвичайна ситуація», які думку райдержадміністрації слід розмежовувати.

Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордну; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Райдержадміністрація до суб'єктів боротьби з тероризмом не належить.

Також у відзиві відповідач зазначає, що позивачами не надано до суду доказів, які б свідчили про встановлений факт надзвичайної ситуації, яка виникла внаслідок проведення антитерористичної операції. Тобто, відсутні класифікаційні ознаки надзвичайних ситуацій, затверджених наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України від 12 грудня 2012 року №1400, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03 січня 2013 року №40/22572, які б підходили до визначення терористичного акту або проведення антитерористичної операції.

Крім того, відповідач вважає, що застосування до цих правовідносин статті 1177 ЦК України є юридично неправильним, адже ситуація, що склалася, є специфічною, а тому повинна регулюватися спеціальними нормами права. Зазначив, що Артемівська райдержадміністрація є неналежним співвідповідачем у цій справі.

Державною службою України з надзвичайних ситуацій надано відзив на апеляційну скаргу в якому вона просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення. В обґрунтуванні вказують, що відповідач не погоджується із позицією позивачів викладеною в апеляційній скарзі, оскільки суспільні відносини у сфері протидії тероризму є предметом регулювання Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року № 638-ІV. В апеляційній скарзі ототожнюються поняття «надзвичайна ситуація» і «терористичний акт», не зважаючи на те, що кожне з них регулюється окремими нормативними актами.

Також у відзиві зазначено, що для застосування положень статей 84-89 Глави 17 Кодексу ЦЗ щодо відшкодування отриманих збитків, внаслідок надзвичайної ситуації соціального чи воєнного характеру повинні бути докази, які б підтверджували факт виникнення 16 липня 2014 року надзвичайної ситуації (за видом, класифікаційними ознаками та рівнем) в с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області (експертний висновок ДСНС). Проте, до суду першої інстанції позивачами не було надано жодного доказу підтвердження виникнення надзвичайних ситуацій унаслідок якої було пошкоджено їхнє майно. Зазначену обставину судом першої інстанції було вірно встановлено, про що описано в мотивувальній частині судового рішення.

Крім цього, відповідач зазначає, що критеріями забезпечення права постраждалих унаслідок надзвичайних ситуацій для отримання грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) згідно із статтею 86 Кодексу ЦЗ є: наявність надзвичайної ситуації, руйнування або пошкодження житла, яке є не придатне для проживання, волевиявлення постраждалого на отримання житла, передання зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла на баланс органами місцевого самоврядування тощо. З огляду на викладене, судом першої інстанції зроблено законний та обґрунтований висновок, що пред'являючи вимогу до Держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, погодитись на добровільну передачу пошкодженого чи зруйнованого внаслідок терористичного акту будинку місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Відповідно до матеріалів справи позивачі не здійснювали передачу зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування про що ними й не заперечується. З огляду на викладене, відсутні правові підстави для застосування положень Кодексу ЦЗ.

Крім того, аналіз ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року № 638-ІV, не просто передбачає обов'язок по відшкодуванню шкоди, а встановлює, що підстави та порядок її відшкодування мають визначатися спеціальним законодавством. Дана норма є відсильною і зобов'язує керуватися правилами, що містяться в іншому нормативному акті, виданого на виконання даної норми. На даний час спеціального закону, який би визначив механізм відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом відсутній. До тих пір, поки не буде спеціального закону, зазначена норма не може застосовуватися. До прийняття спеціального закону щодо відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, як цього вимагає ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», відшкодування шкоди повинно здійснюватися на загальних підставах визначених ст. 1166 ЦК України.

В даному випадку, позивачами не підтверджено належними та допустимими доказами особу, винну у завданні шкоди, а тим більше вину відповідачів, що виключає можливість застосування положень статті 1166 ЦК України.

Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області надано відзив, в якому вказано, що акт б/н від 16 липня 2014 року обстеження технічного стану житлового будинку ОСОБА_4 посадовими особами Серебрянської сільської ради не може бути належним та достовірним доказом у справі. Вказаний акт складений посадовими особами сільської ради з перевищенням повноважень, визначеними законодавством України.

Згідно з ч. 9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Позивач не надав жодного доказу виконання вказаної вимоги закону.

Згідно статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. До матеріалів справи долучений звіт суб'єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди ОСОБА_1. ОСОБА_2, ОСОБА_3ОСОБА_4 - власникам будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7. Вважають, що суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що питання про встановлення реальної вартості відновлювального ремонту пошкодженого будинку оцінювачем не вирішувалось, замість цього оцінювачем визначалась вартість витрат на створення (придбання) нового об'єкта, звіт зроблений оцінювачем без огляду квартири на підставі даних, наданих позивачкою. Таким чином, звіт про визначення розміру збитків, складений суб'єктом оціночної діяльності, не є належним доказом на підтвердження розміру збитків, що призвели до завданої майнової шкоди.

У відзиві просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство внутрішніх справ України просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що терористичний акт є злочинне та каране діяння на підставі ст. 258 КК України, наявність якого визначається лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обов'язковою умовою застосування положень статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та відповідно до статті 1177 ЦК України є наявність обвинувального вироку суду, який набув чинності. Без визначення наявності злочину, передбаченого статтею 258 КК України, у встановленому КПК України порядку, підстави для проведення відшкодування шкоди, завданої терористичним актом відсутні.

На сьогодні законодавчий акт, який визначив би порядок відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, відсутній. До прийняття спеціального закону щодо відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, як цього вимагає стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди повинно здійснюватись на загальних. Загальні підстави відшкодування шкоди передбачені статтею 1166 ЦК України. Вказана правова норма встановлює, що обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. В даній цивільній справі, не підтверджено належними та допустимими доказами особу, винну у завданні шкоди, а тим більше вину відповідачів, що виключає можливість застосування положень частини 1 статті 1166 ЦК України.

Щодо відшкодування шкоди на підставі Кодексу цивільного захисту України зазначають наступне. Судом першої інстанції зроблено законний та обґрунтований висновок, що пред'являючи вимогу до Держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власники цього майна спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, погодитись на добровільну передачу пошкодженого чи зруйнованого внаслідок терористичного акту будинку місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Відповідно матеріалів справи позивачами не здійснювалася передача зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування. З огляду на викладене, відсутні правові підстави для застосування положень Кодексу цивільного захисту України.

Крім того, зазначило, що суб'єкти боротьби з тероризмом та Міністерство внутрішніх справ України не уповноважені здійснювати відшкодування шкоди завданої внаслідок надзвичайної ситуації.

Також зазначило, що з урахуванням положень ст. 367 ЦПК України скаржник не оскаржує рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2018 року в частині визнання МВС України та інших суб'єктів боротьби з тероризмом неналежними відповідачам.

У поясненнях, наданих Службою безпеки України, зазначено, що суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно дослідив докази та обставини, які мають юридичне значення для правильного вирішення справи, судове рішення прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою і безпідставною виходячи з наступного. Аналіз ст. 1, 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст. 3, 11, 18 КК України, ст. 1177 ЦК України, дає підстави зробити висновок про те, що для їх застосування необхідна наявність кількох складових, а саме кримінального правопорушення, завдання шкоди та причинного зв'язку між кримінальним правопорушенням та завданою шкодою. Таким чином, посилання позивачів на неправильне застосування судом першої інстанції статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є безпідставним.

Щодо правомірності застосування положень статті 86 Кодексу цивільного захисту України, зазначає, що пред'являючи вимогу до Держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, погодитись на добровільну передачу пошкодженого чи зруйнованого внаслідок терористичного акту будинку місцевим державним адміністраціям або органам самоврядування. З матеріалів справи вбачається, що позивачі не звертались до міської, районної ради або державної адміністрації із пропозиціями про добровільну передачу пошкодженого будинку, чи можливості забезпечення їх новим житлом замість зруйнованого.

На підтвердження руйнування квартири позивачами надано звіт про визначення розміру збитків, складений суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9, в якому окремо зазначено, що оцінювач особисто не відвідував і візуально не досліджував об'єкт оцінки, а користувався даними, наданими замовником. Враховуючи те, що питання про встановлення реальної вартості відновлювального ремонту пошкодженої квартири оцінювачем не вирішувалось, а також те, що оцінювачем визначала вартість витрат на створення нового об'єкта без дослідження об'єкта оцінки, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про те, що звіт про визначення розміру збитків, складений суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 не є належним доказом на підтвердження розміру збитків, що призвели до завданої майнової шкоди.

Враховуючи викладене, третя особа вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підлягає залишенню без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Антитерористичний центр при Службі безпеки України просять залишити рішення суд першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення. В обґрунтуванні вказують, що обов'язковою умовою застосування положень ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та відповідно до ст. 1177 ЦК України є наявність обвинувального вироку суду, який набув чинності. Сам факт знаходження майна на території проведення антитерористичної операції не є доказом, що збитки отримані внаслідок вчинення терористичного акту.

Позивачі стверджують, що на обґрунтування розміру відшкодування шкоди до суду надано Звіт про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди, складений суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9 Проте такий звіт не дає достовірної інформації про реальну вартість збитків у конкретному випадку, а враховує тільки вартість схожих об'єктів в ідеальному та новому стані. Отже, заявлений розмір шкоди є необґрунтований, у зв'язку з чим задоволенню не підлягає.

В судове засідання апеляційного суду позивачі не з'явились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідачів Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Головного управління Національної Гвардії України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Бахмутської районної державної адміністрації та третьої особи Служби Безпеки України, доводи, викладені у відзивах на апеляційну скаргу підтримали та просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 б/н, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16184047 від 15 січня 2014 року; ОСОБА_2 є власником 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 б/н, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16187673 від 15 січня 2014 року; ОСОБА_3 є власником 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 б/н, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16186312 від 15 січня 2014 року; ОСОБА_4 є власником 1/4 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 б/н, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14894736 від 18 грудня 2013 року (т. 1 а.с.5-8).

Згідно з актом обстеження технічного стану житлового фонду Серебрянської сільської ради з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, яка склалася 16 липня 2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами, складеного відповідною комісією, затвердженого Головою Серебрянської сільської ради ОСОБА_10 проведено обстеження житлового будинку ОСОБА_3 в с. АДРЕСА_3, б/н з метою визначення збитків, понесених в результаті обстрілу реактивними снарядами 16 липня 2014 року, та встановлено, що в житловому будинку ОСОБА_3 в с. АДРЕСА_4, б/н, пошкоджено 3 кв.м. шиферної покрівлі, 14 кв.м. скла віконного (т.1 а.с.16).

Також судом встановлено, що відповідно до звіту про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 власникам будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, складеного суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9 від 01 березня 2017 року, розмір збитків понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалася 16 липня 2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами становить 12600 (дванадцять тисяч шістсот) гривень (т.6 а.с.80-89).

Як вбачається з листа Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області №2031/201/01-2017 від 01 вересня 2017 року за фактом обстрілів у липні 2014 року в с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області СВ Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області відомості було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003666 від 12 грудня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України. 20 грудня 2016 року прокурором Артемівської місцевої прокуратури винесено постанову про визначення підслідності по вказаному кримінальному провадженню за слідчим відділом УСБУ в Донецькій області. 21 грудня 2016 року кримінальне провадження за № 0003666 від 12 грудня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 КК України, на підставі вимог ст. 216 КПК України, за вих. № 80-6923-вих.16 від 21 грудня 2016 року направлено для узгодження підслідності до прокуратури Донецької області. 03 січня 2017 року за вих.. №04/4-2 кримінальне провадження № 0003666 від 12 грудня 2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258 К України, відповідно до вимог ст. 216 КПК України для проведення подальшого досудового розслідування спрямовано до СВ Управління СБ України в Донецькій області (т.4 а.с.75-80).

Крім цього судом встановлено, що в провадженні слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Донецькій області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0003666 від 12 грудня 2016 року за ч.1 ст.258 Кримінального кодексу України, розпочате Бахмутським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області за фактом того, що 16 липня 2014 року в результаті проведення антитерористичної операції в с.Серебрянка Бахмутського району Донецької області снарядами пошкоджено, зокрема, майно за адресою: АДРЕСА_6, що належить ОСОБА_1 15 лютого 2017 року прокуратурою Донецької області матеріали вказаного кримінального провадження були об'єднані в одному провадженні з матеріалами кримінального провадження №0001612 (т.3 а.с.1-16).

Крім того, позивачі є потерпілими у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000457, за фактом розв'язання та ведення представниками влади Російської Федерації і Збройних Сил Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває (т.5 а.с. 108-111).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведена реальна вартість завданої їм шкоди та відсутня їх добровільна згода на передачу всього об'єкта нерухомості місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 19 цього Закону встановлено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.

Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи.

Виходячи з системного аналізу статей 1, 11 та 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, які здійснювали терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі статті 19 зазначеного Закону.

Обов'язковою умовою для задоволення позовних вимог про відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої під час проведення АТО, є розташування пошкодженого майна на території АТО.

Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомим є факт, що в період проведення АТО на території Донецької та Луганської областей пошкоджені (зруйновані) об'єкти соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності.

Водночас для підтвердження розміру шкоди, завданої руйнуванням будинку, необхідним є акт обстеження пошкодженого (знищеного) майна позивача внаслідок проведення АТО, який має бути складений на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 1002-р та розпорядження голови районної державної адміністрації, оскільки відповідно до статті 4 та частини четвертої статті 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту, які належать до суб'єктів, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом, підпорядковані їм органи управління у справах цивільної оборони та спеціалізовані формування, війська цивільної оборони здійснюють заходи щодо захисту населення і територій у разі загрози та виникнення надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності; беруть участь у заходах з мінімізації та ліквідації наслідків таких ситуацій під час проведення антитерористичних операцій.

На підтвердження розміру збитків, що призвели до завданої майнової шкоди, позивачами надано Звіт про визначення розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 власникам будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, складеного суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9 від 01 березня 2017 року, розмір збитків понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалася 16 липня 2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами становить 12600 (дванадцять тисяч шістсот) гривень (т.6 а.с.80-89).

Проте такий звіт про оцінку матеріальних збитків, який позивачі надали в обґрунтування розміру заподіяної їм шкоди, не може бути допустимим доказом, оскільки у звіті окремо зазначено, що оцінювач особисто не відвідував і візуально не досліджував об'єкт оцінки, а користувався даними, наданими замовниками. Враховуючи те, що питання встановлення реальної вартості відновлювального ремонту пошкодженого майна оцінювачем не вирішувалось, замість цього оцінювачем визначалась вартість витрат на створення нового об'єкта без дослідження об'єкта оцінки, звіт про визначення розміру збитків, складений суб'єктом оціночної діяльності, не є належним доказом на підтвердження розміру збитків, що призвели до майнової шкоди. Клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи, що відповідно до положень ст. 76, 77 ЦПК України є належним доказом щодо предмета доказування, а саме розміру відновлювального ремонту, позивачами не заявлялось.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивачі не надали належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, зокрема завданої шкоди.

Тобто свій процесуальний обов'язок щодо доведення позову позивачі не виконали.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 21 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров'ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.

Згідно з частиною першою статті 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків.

Частиною дев'ятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі не відмовлялись від добровільної передачі пошкодженого будинку органу місцевого самоврядування, та на те, що в ст. 86 КЦЗ України не йдеться про обов'язкову попередню передачу житла як про передумову виплати грошової компенсації, а це можливо як до, так і під час або після виплати компенсації, є безпідставними.

Аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що, пред'являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час АТО майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування.

Така правова позиція викладена у Постановах Верховного суду від 11 липня 2018 року (справа № 219/11736/16-ц), 20 вересня 2018 року (справа № 243/8302/16-ц)

Відповідно до частини десятої статті 86 Кодексу цивільного захисту України, розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.

Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджену квартиру, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній.

Апеляційний суд вважає, що суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, правильно оцінив докази, що надані сторонами, та дав їм належну правову оцінку. Підстави для переоцінювання наявних в матеріалах справи доказів відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом.

Відповідно до п. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ст. 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Донецький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, від імені яких діє ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст постанови складений 05 грудня 2018 року.

Головуючий