Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 464/6882/14-ц

провадження № 61-995св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Житловик-С», Державне виробниче об'єднання «Полярон», Профспілкова організація державного виробничого об'єднання «Полярон»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуСихівської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Сихівського районного суду міста Львова у складі судді Дулебка Н. І. від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Ванівського О. М. від 15 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради (далі - Сихівська районна адміністрація) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про виселення, просила виселити відповідача з кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтовувався тим, що зазначеному будинку як гуртожитку в 2007 році надано статус житлового та передано у власність територіальної громади м. Львова. Під час обстеження будинку комісією Львівського комунального підприємства «Житловик-С» (далі - ЛКП «Житловик-С») встановлено, що у кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 проживає ОСОБА_2, який зареєстрований у цьому будинку з 1973 року, проте без зазначення окремої кімнати. Ордер на вселення відповідача у спірні кімнати у балансоутримувача будинку ЛКП «Житловик-С» відсутній. Таким чином, ОСОБА_3 самоправно зайняв житлові приміщення та, незважаючи на неодноразові попередження, спірне житло не звільняє. Крім цього, ОСОБА_2 за договором від 18 серпня 1980 року, укладеного з Державним виробничим об'єднанням «Полярон» (далі - ДВО «Полярон»), отримав квартиру АДРЕСА_2, у зв'язку з чим повинен був звільнити попереднє житло. Правовими підставами звернення до суду з позовом Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради зазначила статті 18 та 116 ЖК УРСР.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 05 травня 2016 року позов Сихівської районної адміністрації задоволено частково. Судом виселено ОСОБА_2 з кімнат НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що, враховуючи місце проживання (реєстрацію) ОСОБА_2 в гуртожитку підприємства, на якому він працював з 1963 до 2005 року, інформацію про надання відповідачу житлової площі в цьому гуртожитку, відсутні підстави для висновку, що відповідач зайняв жиле приміщення самоправно. При цьому, оскільки відповідачеві первинно надано ліжко-місце у гуртожитку у кімнаті НОМЕР_1, а на час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 займає три окремих жилих приміщення та зареєстрований у будинку, а не в окремій кімнаті, суд зробив висновок про відсутність доказів правомірності зайняття кімнат НОМЕР_2 та НОМЕР_3. У зв'язку з цим позовні вимоги в частині виселення з кімнат НОМЕР_2, НОМЕР_3 без надання іншого житлового приміщення, на переконання суду першої інстанції, є обґрунтованими.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законності та обґрунтованості, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростували та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Сихівська районна адміністрація просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що в матеріалах справи відсутній ордер на вселення ОСОБА_2 у кімнату НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1, договір найму на спірну кімнату у відповідача також відсутній, а тому відповідач не має права проживати у спірній кімнаті. Згідно з ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 05 квітня 2012 року у цивільній справі № 1319/3005/2012 відповідач отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Заявник додатково зазначив, що суд не врахував, що будинок АДРЕСА_1 планується реконструювати під соціальний гуртожиток для внутрішньо переміщених осіб, дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, навчання громади.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 стверджує, що Сихівською районною адміністрацією не надано доказів порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга є безпідставною. Заявник у скарзі посилається на доводи, про які не заявляв в суді першої інстанції, зокрема щодо реконструкції будинку, та не зазначає, яким чином ці обставини впливають на права ОСОБА_2 Касаційна скарга, на переконання відповідача, зводиться лише до переоцінки доказів у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 28 лютого 2017 року справу за позовом Сихівської районної адміністрації до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: Львівської міської ради, ЛКП «Житловик-С», ДВО «Полярон», Профспілкової організації ДВО «Полярон», про виселення без надання іншого жилого приміщення призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 26 грудня 2017 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 з 1973 року проживає та зареєстрований у будинку АДРЕСА_1, який мав статус гуртожитку та в 2007 році переданий у власність територіальної громади від ДВО «Полярон», у віданні якого знаходився цей житловий будинок. Відповідач вселений у гуртожиток як працівник ДВО «Полярон», з якого звільнений у зв'язку з ліквідацією виробництва у 2005 році. Також судами встановлено, що на момент розгляду справи ОСОБА_2 займав кімнати НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 у цьому гуртожитку.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 березня 2007 року № 139 «Про надання гуртожитку для проживання сімей на АДРЕСА_2 статусу житлового будинку і передачу його у власність територіальної громади м. Львова» статус будинку змінено на житловий будинок та зобов'язано Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради укласти договори найму з усіма мешканцями, які були зареєстровані та проживали у цьому будинку.

Згідно з ухвалою Львівської міської ради від 29 березня 2007 року № 721 прийнято у власність територіальної громади м. Львова відомчий житловий будинок АДРЕСА_1 від ДВО «Полярон».

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27 червня 2008 року № 636 внесено зміни до рішення виконавчого комітету від 09 березня 2007 року № 139, згідно з якими Сихівську районну адміністрацію зобов'язано укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_1.

Листом ЛКП «Житловик-С» від 19 червня 2015 року ОСОБА_2 повідомлено, що відповідно до картки прописки за формою 16, яка передана у 2013 році в ЛКП «Житловик-С» у зв'язку з передачею будинку на баланс цього комунального підприємства, відповідачу надано ліжко-місце у гуртожитку у кімнаті НОМЕР_1,відповідач був прописаний як працівник ДВО «Полярон» у гуртожитку цього підприємства 22 лютого 1973 року; інші документи у ЛКП «Житловик-С» відсутні.

Судами також встановлено, що згідно зі списком мешканців, які були зареєстровані у гуртожитку на момент передачі будинку у власність територіальної громади м. Львова під номером 86 зазначений ОСОБА_2

Відповідно до ухвали Сихівського районного суду міста Львова від 05 квітня 2012 року у цивільній справі № 1319/3005/2012 визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2, ТОВ «Олімпік Лтд» та профспілковим комітетом ДВО «Полярон», згідно з якою сторони, серед іншого, визнали укладення договору про будівництво від 15 серпня1980 року та рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 травня 2005 року. ОСОБА_2 погодився прийняти від ТОВ «Олімпік Лтд» як належне виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 травня 2005 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 не оформлене, зареєстровані особи за такою адресою відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Сихівської районної адміністрації про виселення ОСОБА_2 з кімнати НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив висновок про правомірне зайняття відповідачем спірної кімнати та відсутність правових підстав для його виселення.

Верховний Суд погодився з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Порядок виселення з гуртожитків регулюється правилами статті 132 ЖК УРСР, відповідно до частин другої та третьої якої працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі №6-191цс15. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнається обов'язковим у цій справі.

За правилами пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України.

Відповідно до статті 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_2 вселений у гуртожиток у 1973 році як працівник ДВО «Полярон» та звільнений із зазначеного підприємства у зв'язку з його ліквідацією у 2005 році. З огляду на наведене до спірних правовідносин застосовуються у системному зв'язку правила статей 125 та 132 ЖК УРСР, відповідно до яких виселення без надання іншого житлового приміщення неможливе.

Зважаючи на наведене, гарантії, визначені положеннями ЖК УРСР щодо неможливості виселення особи без надання іншого жилого приміщення, законодавцем встановлені з метою недопущення позбавлення особи єдиного житла.

Верховний Суд погодився також з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватись правила Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208 (далі - Положення), оскільки, як встановлено судами, право на вселення виникло у відповідача до прийняття такого положення, а отже, підстави застосування цього нормативно акта до спірних правовідносин щодо оцінки умов правомірності вселення відповідача до спірних кімнат відсутні.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Верховний Суд врахував, що правила згаданого Положення також не можуть застосовуватися до спірних правовідносин в частині підстав для виселення ОСОБА_2, оскільки рішення у цій справі ухвалено судом першої інстанції 05 травня 2016 року, коли постанова Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 вже втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року № 582, тобто до ухвалення судового рішення у справі.

До спірних правовідносин також не можуть застосовуватись правила частини третьої статті 116 ЖК УРСР, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вселення ОСОБА_2 відбулось як працівника ДВО «Полярон», відповідно до пояснень представника ЛКП «Житловик-С» на час вселення відповідач діяв правомірно та дій щодо вселення в гуртожиток без дозволу підприємства-роботодавця чи певного уповноваженого ним органу не вчиняв.

Доводи заявника зводяться до того, що відповідач не має ордерана вселення у спірну кімнату відповідно до зазначеного Положення, а також ОСОБА_2 не укладав договорів найму спірного житла, натомість відповідач отримав однокімнатну квартиру у власність за мировою угодою, визнаною ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 05 квітня 2012 року, а тому підлягає виселенню без надання йому іншого житла. Таким твердженням суди першої та апеляційної інстанцій надали правову оцінку та спростували їх.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27 червня 2008 року № 636 обов'язок укладення договору найму покладено на Сихівську районну адміністрацію. З огляду на наведене ініціатива укладення договору найму житла покладається на позивача у справі, а не на ОСОБА_2

За твердженнями заявника, приміщення, з якого просить виселити відповідача позивач, перебуває у процесі реконструкції для прийняття внутрішньо переміщених осіб, дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування. Такі доводи позивачем як у суді першої, так й у суді апеляційної інстанції не наводилися на обґрунтування позовних вимог, судами не розглядалися та не оцінювалися.

Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів у справі, судами першої та апеляційної інстанцій дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 05 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак