ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року

м. Харків

справа № 638/12183/18

провадження № 22-ц/818/1038/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1,

заінтересована особа: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 року та додаткову ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року (в складі судді Семіряд І.В.),

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, яка пред'явлена до подання позовної заяви.

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 посилалась на те, що їй стало відомо про фіктивний правочин, який має намір укласти ПАТ «Всеукраїнський банк» із якоюсь фінансовою установою щодо здійснення відчуження права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки стосовно нерухомого майна ОСОБА_1, а саме нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 165,3 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1. Однак, як зазначає ОСОБА_1, вона не вступала у будь-які кредитні чи іпотечні правовідносини з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. У зв'язку з чим, ОСОБА_1, вважала, що у разі вчинення ПАТ «ВіЕйБі» фіктивного правочину щодо продажу права вимоги, зазначене може призвести до незворотних наслідків та просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначене нежитлове приміщення та заборонити будь-яким особам здійснювати будь-які дії щодо нерухомого майна.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 рокузаяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено частково.

Заборонено відчуження нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 165,3 кв. м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини заяви - відмовлено.

Додатковою ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року доповнено резолютивну частину ухвали суду від 22 серпня 2018 року наступним: заборонено будь-яким особам, у тому числі всім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна: нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 165,3кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, у тому числі, але не виключно, вносити будь-які зміни до загальних та спеціальних розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

В іншій частині ухвалу суду від 22.08.2018 року залишено без змін.

Не погодившись із зазначеними ухвалами, ОСОБА_2 звернулась на ці ухвали з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить вказані ухвали скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувані ухвали зачіпають її законні права, як кредитора та іпотекодержателя за кредитним договором № 88 від 03.08.2005 року укладеним між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 та є такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права принципам цивільного процесуального права України.

13 листопада 2018 року до Харківського апеляційного суду на вищевказану апеляційну скаргу надійшов відзив ОСОБА_1, в якому вона просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має намір звернутись до суду за захистом, на її думку, порушених прав, суд вважав, що невжиття заходів забезпечення позову істотно ускладнить або взагалі унеможливить виконання можливого рішення суду, що потягне відсутність можливості поновлення порушених прав, свобод та інтересів позивача.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття певних заходів утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно пунктами 1, 2 частини 1 статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, шляхом забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частин 5-7 статті 153 ЦПК України, залежно від обставин справи, суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову, підстави його обрання та вирішує питання про зустрічне забезпечення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 мала намір звернутись до суду за захистом, на її думку, порушених прав, отже, щоб зробити можливим виконання судового рішення в разі задоволення її позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення заяви ОСОБА_1 та вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до вимог ч.4 ст.152 ЦПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред'явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 надав копію позовної заяви, з якої вбачається, що позов ОСОБА_1 був поданий до суду 29.08.2018 року, а також копію ухвали суду від 11 вересня 2018 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі.

Із тексту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. про визнання зобов'язань припиненими.

Предметом позову є визнання зобов'язань ОСОБА_1 перед Харківською філією ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» припиненими у зв'язку із ліквідацією останнього і вважає припиненими всі іпотечні правовідносини, оскільки іпотеко держатель, який зазначений у відповідних реєстрах відсутній.

Отже, оскільки предметом позову є визнання зобов'язань ОСОБА_1 перед Харківською філією ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» припиненими, то колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування ухвали суду про забезпечення позову.

Доводи представника апелянта фактично стосуються суті позовних вимог і колегією суддів не приймаються, оскільки апелянт зазначає, що у ОСОБА_1 існує заборгованість в сумі 5463349,53 грн., право вимоги перейшло до ОСОБА_2 за відповідним договором 02.08.2018 року, 06.08.2018 року ОСОБА_1 направлялись певні вимоги, в зв'язку з чим ОСОБА_2, як іпотекодержатель, позбавлена свого права реалізувати своє право шляхом відчуження права вимоги іншій особі, оскільки ці питання на стадії забезпечення позову не розглядаються.

Також не приймаються колегією суддів доводи апеляційної скарги стосовно того, що додатковою ухвалою суд фактично змінив ухвалу суду від 22.08.2018 року, якою в задоволені іншої частини заяви про забезпечення позову було відмовлено, оскільки із тексту ухвали суду від 22 серпня 2018 року було заборонено відчуження нежитлової будівлі літ. «А-1» загальною площею 165,3 кв. м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1. В задоволенні іншої частини заяви - відмовлено. Додатковою ухвалою суду від 27 серпня 2018 року доповнено резолютивну частину ухвали суду від 22 серпня 2018 року наступним: заборонено будь-яким особам, у тому числі всім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна: нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 165,3кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, у тому числі, але не виключно, вносити будь-які зміни до загальних та спеціальних розділів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Отже, додатковою ухвалою від 27.08.2018 року було конкретизовано ухвалу суду від 22.08.2018 року.

В іншій частині в задоволені заяви судом першої інстанції було відмовлено, а саме в накладенні арешту на нежитлову будівлю літ. «А-1» загальною площею 165,3кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, постановлена з дотриманням вимог процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 року та додаткову ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 рокута додаткову ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 грудня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко