Справа № 355/908/15-ц Головуючий у І інстанції Коваленко К. В.
Провадження № 22-ц/780/2216/18 Доповідач у 2 інстанції Фінагеєв В. О.
Категорія 26 03.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кулішенка Ю.М., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гуторки А.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом та просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь борг за договором позики та розписки від 11 листопада 2013 року у сумі 210 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 позичила ОСОБА_4 кошти у сумі 10 000 доларів США для придбання будинку в с. Морозівка, Баришівського району Київської області. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_4 написала розписку від 11 листопада 2013 року, в якій підтвердила отримання нею у борг грошей та зобов'язалась повернути кошти не пізніше 01 березня 2015 року. У зазначений термін відповідач гроші не повернула, ухиляється від виконання зобов'язання за договором позики.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

17 квітня 2018 року ОСОБА_5, який не брав участі у справі та вважає, що суд вирішив питання про його права, інтереси та обов'язки, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 зазначає, що на час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_4 перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. При цьому апелянта не було залучено до участі у розгляді даної справі, що призвело до неправильного вирішення справи, порушення його прав та обов'язків. На думку ОСОБА_2, свідоме приховання від нього обставин справи та її прискорений судовий розгляд, без його участі, є незаперечним доказом умисного допущення місцевим судом грубих порушень норм процесуального закону. У ході тривалого розгляду в суді справ про розлучення та поділ майна подружжя, ОСОБА_4 не заявляла про існування позики чи будь-яких інших правочинів щодо спільного майна подружжя, а також не повідомляла про будь-які судові спори чи права будь-яких третіх осіб на об'єкти права спільної сумісної власності. Крім того, відповідач ОСОБА_4 одразу визнала позов своєї матері та всупереч своїм інтересам просила суд його задовольнити, що свідчить про зловмисну домовленість позивача з відповідачем. Судом першої інстанції не здійснено жодної перевірки викладених в позові обставин, не витребувано жодних доказів, не допитано свідків. Усі вигадані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обставини базуються лише на двох сфальшованих документах, а саме: договорі позики та розписці. Зазначені документи виготовлені та підписані зацікавленими особами й не мають жодного об'єктивного підтвердження їх дійсності та достовірності. Наданий суду договір позики від 11 листопада 2013 року та розписка відповідача містять завідомо неправдиві відомості щодо самої позики та дати складання цих документів. ОСОБА_5 зазначив, що у листопаді 2013 року не було укладено договору позики, ОСОБА_3 не передавала ОСОБА_4 кошти за вказаним договором. Натомість, сторони підписали договір позики з метою штучного створення підстав для незаконного заволодіння часткою ОСОБА_2 в спільному сумісному майні, а, отже, такий договір є фіктивним, що є підставою для визнання його недійсним. ОСОБА_5 вказує, що текст договору позики був складений та виготовлений на початку літа 2015 року після припинення сімейних стосунків з ОСОБА_4 Факт фальсифікації документів є предметом дослідження у цивільній справі про визнання фіктивного правочину недійсним, а також досліджується у кримінальному провадженні за фактом вчинення злочину, передбаченого ст. 358 КК України. Більш того, відповідач ОСОБА_4 до теперішнього часу не повернула ОСОБА_3 суми боргу, а остання, в свою чергу, не здійснила жодної дії щодо відкриття виконавчого провадження. Крім того, умови договору позики суперечать нормам цивільного законодавства, оскільки вказаний договір укладений між фізичними особами, а ціна договору визначена в іноземній валюті - доларах США.

В ухвалі про відкриття провадження від 08 травня 2018 року учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу до 24 травня 2018 року.

На адресу апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшов відзив, в якому позивач вказує на те, що 11 листопада 2013 року вона позичила кошти у сумі 10 000 доларів США своїй дочці ОСОБА_4 для придбання будинку в с. Морозівка. На підтвердження факту отримання грошей ОСОБА_4 було власноручно написано розписку від 11 листопада 2013 року. Позивач неодноразово зверталась до ОСОБА_4 з вимогою повернути отримані в борг кошти.

Від ОСОБА_4 також надійшов відзив, в якому відповідач зазначає, що у жовтні 2013 року зі своїм чоловіком ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_3 з проханням надати у борг 10 000 доларів США для придбання будинку в АДРЕСА_1 У подальшому, в інтересах сім'ї, 11 листопада 2013 року ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_3 вказані кошти, про що сторони уклали договір позики та ОСОБА_4 написала письмову розписку. ОСОБА_5 надав усну згоду ОСОБА_4 на вчинення таких дій.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 11 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_3 надала ОСОБА_4 в позику 10 000 доларів США на придбання будинку в с. Морозівка Баришівського району Київської області. Суму позики позичальник зобов'язався повернути до 01 березня 2015 року (а. с. 5).

На підтвердження факту отримання коштів ОСОБА_4 власноручно написала розписку від 11 листопада 2013 року (а. с. 6).

На час укладення договору позики ОСОБА_4 перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 15 жовтня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався статтями 525, 533, 1046, 1047 ЦК України та врахував той факт, що у судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 визнала заявлений позов в повному обсязі.

Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

ОСОБА_5, як особа, яка не брала участі у справі, вказує на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Оскаржуваним рішенням суд першої інстанції фактично вирішив питання про стягнення боргових зобов'язань, які в силу шлюбних відносин, є об'єктами права спільної сумісної власності, та стягнення боргу за рахунок спільного сумісного майна.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що 11 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно якого позивач надала відповідачу позику в розмірі 10 000 доларів США для придбання будинку в с. Морозівка Баришівського району Київської області, а відповідач прийняла на себе зобов'язання повернути вказану суму позики у строк до 01 березня 2015 року. Факт отримання коштів підтверджується написаною ОСОБА_4 розпискою від 11 листопада 2013 року.

Відповідач не виконала належним чином своїх обов'язків за договором позики, у зазначений термін суму позики не повернула.

ОСОБА_4 визнала факт отримання позики від ОСОБА_3 та пояснила в суді першої інстанції, що позичила кошти для придбання будинку, проте через інфляцію не в змозі виплатити борг.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми позики, оскільки встановив, що ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за договором позики від 11 листопада 2013 року не виконала, кошти в установлений в договорі строк не повернула.

Посилання ОСОБА_2 на те, що визнання ОСОБА_4 позову своєї матері свідчить про зловмисну домовленість позивача з відповідачем, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи) визнання позову відповідачем є його правом і можливе на будь-якій стадії провадження у справі.

Про зловмисну домовленість позивача з відповідачем вказує апелянт в своїх поясненнях та апеляційній скарзі. Проте жодних доказів такої домовленості матеріали справи не містять.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує на те, що він перебував у зареєстрованому з відповідачем. Колишня дружина не повідомляла його про існування укладеного між нею та ОСОБА_3, договору позики від 11 листопада 2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскаржуючи рішення суду ОСОБА_5 не надав суду апеляційної інстанції належних та достатніх доказів того, що договір позики від 11 листопада 2013 року визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 65 СК України, або фіктивним у силу вимог ст. 234 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться, фактично, до посилань на те, що борг за договором позики є об'єктом права спільної сумісної власності, а договір позики - фіктивним.

Однак, предметом заявленого позову є стягнення боргу за договором позики, а тому обставини, якими ОСОБА_5 обґрунтовує свою апеляційну скаргу не спростовують висновків суду першої інстанції та підлягають встановленню при розгляді справи з іншими предметом та підставами позову.

ОСОБА_5 стверджує, що у листопаді 2013 року не було укладено договору позики, кошти за вказаним договором ОСОБА_3 не передавала. Усі вигадані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обставини базуються лише на сфальшованих договорі позики та розписці, які містять завідомо неправдиві відомості щодо самої позики та дати складання цих документів. Вказані документи виготовлені та підписані зацікавленими особами й не мають жодного підтвердження їх дійсності та достовірності.

Проте, такі твердження ОСОБА_2 фактично ґрунтуються на припущеннях, на яких в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування.

Доводи ОСОБА_2 щодо не здійснення позивачем жодної дії, спрямованої на відкриття виконавчого провадження, є безпідставним, оскільки пред'явлення виконавчого документа до виконання є правом сторони, а не її обов'язком.

Оскаржуючи рішення суду, ОСОБА_5 також вказує на те, що судом першої інстанції не здійснено жодної перевірки викладених в позові обставин, не витребувано жодних доказів, не допитано свідків.

Проте, позивач надала докази укладення між нею та відповідачем договору позики, тобто довела виникнення між сторонами договірних відносин, а суд першої інстанції дав належну оцінку наданим сторонами доказам у справі.

Факт укладення договору позики між сторонами може бути підтверджений розпискою або договором позики, укладеним у письмовій формі. Показання свідків не є доказом, який підтверджує наявність грошових зобов'язань між сторонами правочину.

ОСОБА_5 зазначає, що факт фальсифікації документів є предметом дослідження у цивільній справі про визнання фіктивного правочину недійсним, а також досліджується у кримінальному провадженні за фактом вчинення злочину, передбаченого ст. 358 КК України.

Разом з тим, згідно вимог ст. 82 ЦПК України обов'язковими для суду є лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Також не доказуються обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, яке набрало законної сили.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує на те, що умови договору позики суперечать нормам цивільного законодавства, оскільки вказаний договір укладений між фізичними особами, а ціна договору визначена в іноземній валюті - доларах США.

Однак, такі доводи відповідача не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Вимогами статті 192 ЦК України визначено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в України у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України

Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Отже, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження фізичними особами у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладено та керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. Повне судове рішення виготовлене 03 липня 2018 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кулішенко М.Ю.

Яворський М.А.