Справа № 562/1921/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" листопада 2018 р. . Здолбунівський районний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Мички І.М.

за участю секретаря судового засідання Дацишиній Р.В.

за участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання права власності на частку в майні подружжя, визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання права власності на частку в майні подружжя, визнання права власності на частку в майні подружжя, визнання недійсним договору дарування.

Свої позовні вимоги , мотивує наступним:в січні 1994 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, вступила в фактичні сімейні відносини з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спочатку сторонни спільно проживали в с. Гільча Друга за адресою вул.Гайок, 16 Здолбунівського району Рівненської області, в будинку котрий був зареєстрований на праві власності за мамою позивачки ОСОБА_6.

В подальшому ними було придбано за договором купівлі-продажу від 10 жовтня 1998 року жилий будинок з надвірними будівлями в с.Гільча-2 Здолбунівського району Рівненської області по вул.Першотравнева, 114. Теперішня назва вулиці Чеська.

З цього моменту по вказаний час проживають в зазначеному будинку, хоча позивачка в ньому не зареєстрована.

Встановлення факту є необхідним для вирішення питання про віднесення майна, набутого сторонами в період проживання однією сім»єю до майна, що належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності.

Також позивачка просить виділити їй ? частки в будинковолодінні в якому сторони проживають.

В травні 2018 року після звернення до адвоката вона дізналася, що відповідач ОСОБА_3 подарував будинковолодіння, придбане ним та нею в період проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, своїй дочці ОСОБА_5. Вказана обставина стверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування від 06 червня 2008 року, згідно якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар домоволодіння в селі Гільча Друга Здолбунівського району, по вул.Першотравнева, будинок №114.Вважає, що є підстави для визнання вказаного договору недійсним . ОСОБА_3 розпорядився будинком без згоди позивачки. Укладений договір має ознаки фіктивності, так укладений без наміру створення правових наслідків. Сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання правочину. Адже фактично ОСОБА_7 жилий будинок з надвірними будівлями в дар не прийняла. В будинок не вселялася в цьому будинку вона не зареєстрована і фактично і не проживає. Проживає в іншому населеному пункті.

Будь-яких перешкод для визнання оспорюваного правочину недійсним, витребування від відповідачки ОСОБА_5 будинковолодіння немає. Адже це будинковолодіння набуте нею безоплатно.

В судовому засіданні позивачка та її представник по справі підтримали заяву в повному обсязі.

Відповідачі позов не визнали просили в відмовити в задоволенні позовних вимог. Свою позицію виклали у поданих суду запереченнях на позов.

Заслухавши сторін по справі та їх представників, свідків, ознайомившись із матеріалами цивільної справи, дослідивши та оцінивши доказам надані сторонами у справі суд приходить до наступного:

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1994 року фактично проживали однією сім»єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Утримували худобу, вирощували сільськогосподарську продукцію, в т.ч. на продаж.

Спочатку, з січня 1994 року, проживали в будинку,належному батькам позивачки по вул.Гайок , 16 в с.Гільча Друга Здолбунівського району Рівненської області . Разом з ними проживали діти позивачки (дочка та син). В подальшому вирішили придбати житло, що б забезпечило потреби сім»ї. З цією метою 10 жовтня 1998 року за спільні кошти придбали по договору купівлі-продажу, оформленого на ім»я відповідача, жилий будинок з надвірними будівлями в с.Гільча Друга вул.Першотравнева (тепер Чеська), 114. В цей будинок поселилися проживати позивачка, відповідач, син та їхні діти.

В 2001 році між позивачкою та відповідачем укладено церковний шлюб. В будинку проводилися роботи по його благоустрою, покращенню, добудові різних приміщень, ремонтно-будівельні роботи. В будинку проживали однією сім»єю до травня 2018 року , конфлікту, який виник у сім»ї.

Вказані обставини в судовому засіданні стверджені частковим визнанням їх відповідачами, сукупністю письмових та речових доказів, показаннями свідків - довідками Урвенської сільської, довідкою Здолбунівського МБТІ, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, договором купівлі-продажу, фотокартками, свідоцтвом про вінчання, довідкою настоятеля Свято-Миколаївської церкви, відеозаписами, оглядом книги та ікони з дарчими написами відповідача.

Свідок ОСОБА_8 ствердив суду, що сторони проживали однією сім»єю, вели спільне господарство по вул.Гайок в с.Гільча Друга Здолбунівського району. В 1998 році вирішили купити жилий будинок по вул. Першотравневій в тому ж селі. Будинок придбали за спільні кошти від сімейного бюджету. Він особисто позичав 3000 грн. на придбання цього будинку. Після купівлі будинку в нього поселилися проживати і фактично проживали позивачка, відповідач та дочка і син позивачки. В подальшому спільно добудовували веранду, перекривали хату, проводили інші роботи. Він допомагав в проведенні цих робіт автотранспортом.

Свідок ОСОБА_9 дав аналогічні показання. Показав , що позивачка та відповідач проживали разом , вели спільне господарство, утримували будинок, проводили в ньому ремонтні роботи, роботи по його покращенню, добудовували кухню, ванну, проводили газ.

Свідок ОСОБА_10 показав, що позичав позивачці 1 500 доларів на придбання будинків.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що позивача позивачці 2000 грн. на придбання будинку.

Факт проживання сторін одією сім»ю ствердили також свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, допитані по ініціативі відповідача. Зокрема, свідок ОСОБА_14 пояснив, що він як священик вінчав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у храмі села ОСОБА_15. Вважав їх зразковою сім»єю.

Факт проживання позивачки та відповідача однією сім»єю, ведення спільного господарства, придбання та утримання будинку стверджений показаннями свідків, допитаних по ініціативі відповідачів.

Свідок ОСОБА_5 Л,М, чоловік відповідачки ОСОБА_5 показав суду, що позивачка та відповідач проживали разом ІНФОРМАЦІЯ_3. В 1998 року вони придбали хату по вул.Першотравневій, 114, в яку поселилися проживати разом з дітьми позивачки.

Свідок ОСОБА_16»янчук Н.М., хоча й пояснила суду, що позивачка та відповідач не проживали однією сім»єю, разом з тим фактично ствердила цей факт. Показала, що позивачка та відповідач мали спільну кімнату та одне ліжко. Пропонувала позивачці вимагати гроші від чоловіка, а не жити за рахунок її аліментів.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що позивачка та відповідач купили хату, разом в ній проживали. Позивачка обробляла город. Продавала сільськогосподарську продукцію.

Свідок ОСОБА_18 показав, що виконував ремонтні роботи в будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Він сприймав ОСОБА_1 як хозяйку. Вона готували їсти, виконували підсобні роботи під час виконання таких робіт.

Суд не приймає до уваги доводи відповідачів про те , що позивачка проживала в будинку по договору найму. Факт укладення договору найму має бути стверджений належним доказом, яким є письмовий договір, підписаний обома сторонами. Такого договору відповідачем не надано . Не надано й інших доказів, що стверджували б вказану обставину.

Суд знаходить безпідставним твердження відповідачів, що будинковолодіння придбане за рахунок коштів, позичених ОСОБА_5 ОСОБА_3, та вважає його безпідставним.

Приєднана до відзиву відповідачів розписка не є належним та достовірними доказом. Ця розписка не стверджує, що на купівлю будинковолодіння були затрачені саме ті кошти, які в ній зазначені. Розписка датована 29 серпня 2008 року, в той час як договір купівлі-продажу укладено 10 жовтня 2008 року(більше, ніж через місяць). В розписці зазначається про позичку 5 000 доларів, в той час як будинковолодіння придбане за 12 368 грн., що по діючому на той час курсу долара до гривні становить 4000 доларів. В розписці не вказана дата повернення коштів.

Правовою підставою для визнання за позивачкою права власності на ? частину спірного будинковолодіння є ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», що була чинною на момент придбання будинковолодіння сторонами в 1998 році.

Вказана норма права передбачала, що майно придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено угодою між ними. Частки співвласників є рівними.

Спірне будинковолодіння цілком підпадає під ознаки майна, передбаченого ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» . Адже на час придбання будинковолодіння позивачка з відповідачем ОСОБА_3 проживали однією сім»єю. Будинковолодіння придбане внаслідок її з відповідачем спільної праці. В нас був єдиний сімейний бюджет. Відразу ж після купівлі будинку вони поселилися проживати в ньому.

В подальшому, після придбання будинку позивачкою разом з відповідачем ОСОБА_3 вкладалися значні кошти для його утримання та покращення.

Письмового договору між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем, який передбачав би «інше», не було укладено.

А тому відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» спірне будинковолодіння, придбане по договору купівлі-продажу, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 А тому Їх частки відповідно є однаковими. ОСОБА_19 має право власності на ? частину будинку.

Суд критично відноситься до твердження відповідачів щодо відсутності підстав для застосування ст.74 СК України, котра передбачає режим спільно власності на майно, придбаного за час проживання чоловіка та жінки однією сім»єю, до спірних правовідносин, так будинок прийнятий до набуття чинності вказаним законом.

Згідно ст.8 СК України правовідносини, не врегульовані цим Кодексом, регулюються нормами ЦК України. У відповідності з п.1 прикінцевих положень СК України набуває чинності одночасно з ЦК України.

Ст.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦКУ передбачає, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

У відповідності з наведеними нормами СК та ЦК України ст.74 СК України підлягає до застосування до правовідносин між позивачкою і ОСОБА_20, так ці правовідносини виникли і продовжують існувати після набрання чинності Сімейним кодексом України.

Суд приходить до висновку про фактичне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім»єю , придбання та утримання будинку внаслідок їх спільної праці, за рахунок спільних коштів з 1994 року по день звернення до суду як на підставі ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», так і на підставі ст..74 СК України.

Суд вбачає ряд підстав для визнання вказаного договору недійсним .

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до ч.1 ст. 215 того ж Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину.

Стаття 234 ЦК України передбачає правові наслідки фіктивного правочину:

1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Стаття 65 СК України, котра підлягає до застосування відповідно до ст.17 Закону України «Про власність», ст.74 того ж Кодексу, встановлює право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

1. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Всупереч вимог вказаних нормативних актів відповідач ОСОБА_3 розпорядився будинком без згоди на те позивачки як співвласника будинковолодіння. Укладений договір має ознаки фіктивності, так укладений без наміру створення правових наслідків. Сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання правочину. Адже фактично ОСОБА_7 жилий будинок з надвірними будівлями в дар не прийняла. В будинок не вселялася В цьому будинку вона не зареєстрована і фактично і не проживає. Проживає в іншому населеному пункті.

Будь-яких перешкод для визнання оспорюваного правочину недійсним, витребування від відповідачки ОСОБА_5 будинковолодіння немає. Адже це будинковолодіння набуте нею безоплатно. В цьому будинку вона не зареєстрована і фактично і не проживає. Проживає в іншому населеному пункті.

Суд не знаходить підстав для застосування позовної давності, про сплив якої заявили відповідачі.

Відповідачі голослівно стверджують про обізнаність позивачки про укладення між відповідачами договору дарування в 2008 році.

Позивачка пояснила, що не знала і не могла знати про укладення такого договору. Це її пояснення будь-якими доказами не спростовується.

Твердження відповідачки ОСОБА_5 про те, що вона повідомляла позивачу про це, пропонувала виселитися з будинку , не стверджується будь-якими доказами.

Такі її твердження спростовуються тим, що з 2008 року по цей час позивачка , ОСОБА_3 та діти позивачки проживають в будинку, ведуть в ньому господарство. Проблеми між ними виникли тільки в 2018 році.

Позовна давність не пропущена і не могла бути пропущена, так як право власності позивачки на майно будь-якими часовими рамками не обмежується. Вона вправі захищати своє право власності без обмеження якимись строками. Про наявність договору дарування позивачка дізналася тільки в 2018 році.

У зв'язку з викладеним суд приходить до висновку , що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання права власності на частку в майні подружжя, визнання права власності на частку в майні подружжя, визнання недійсним договору дарування підлягають до задовлення.

Керуючись ст. ст. 12, 13,49,258,263,265,315 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім»єю, визнання права власності на частку в майні подружжя, визнання недійсним договору дарування - задовольнити в повному обсязі.

Встановити факт проживання однією сім»єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з січня 1994 року;

Визнати недійсним договір дарування від 06 червня 2008 року , згідно якого ОСОБА_3 подарував , а ОСОБА_5 прийняла в дар домоволодіння в селі ОСОБА_15 Здолбунівського районну, по вул. Першотравнева , будинок №114, щодо дарування ? частки вказаного домоволодіння;

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину домоволодіння в селі ОСОБА_15 Здолбунівського районну, по вул. Першотравнева , будинок №114;

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі 1057 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення (проголошення) до Рівненського апеляційного суду через Здолбунівський районний суд Рівненської області.

Повний текст рішення складено 23 листопада 2018 року.

Суддя