П о с т а н о в а

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 234/13165/17

провадження № 61-19512 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 6 грудня 2017 року у складі судді Бакуменко А. В. та постанову апеляційного суду Донецької області від 8 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Санікової О. С., Будулуци М. С., Канурної О. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 13 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області був посвідчений договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, за умовами якого він, від його імені на підставі довіреності діяв його син - ОСОБА_9, продав ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0943 га, яка розташована за цією ж адресою. У пункті 2 вищевказаного договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки сторони передбачили, що продаж зазначеного нерухомого майна вчинено за погоджену суму 220 262 грн 76 коп.

Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки своїм підписом під цим договором представник продавця підтвердив факт повного розрахунку, що був проведений до підписання цього договору, і відсутність у продавця будь-яких претензій майнового характеру.

Проте рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 березня 2017 року, що набрало законної сили, у задоволенні його позову до ОСОБА_6, третя особа - його син - ОСОБА_9, про визнання вказаного договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсним відмовлено. Цим судовим рішенням на підставі пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що у рахунок оплати за придбаний на підставі спірного правочину будинок ОСОБА_6 передала його сину - ОСОБА_9 - право володіння та розпорядження на автомобіль «KIA Cerato», номерний знак НОМЕР_1, що належав їй на праві приватної власності. Тобто преюдиційним судовим рішенням встановлено, що саме грошові кошти у розмірі 220 262 грн 76 коп. відповідачі йому не передали і цей факт доказуванню не підлягає. Вважав, що такими діями відповідачів порушено його права.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на його користь грошові кошти у розмірі 220 262 грн 76 коп.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 6 грудня 2017 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що преюдиційним судовим рішенням встановлено факт передачі позивачу грошових коштів за спірним договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, про що також зазначено у самому договорі, унаслідок чого його доводи про не передачу йому коштів за спірним правочином є безпідставними.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 8 лютого 2018 року апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших правових підстав. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що преюдиційним судовим рішенням встановлено, що ні ОСОБА_4, ні його син - ОСОБА_9, який діяв на підставі доручення від імені позивача при укладенні спірного правочину, не довели не отримання грошових коштів за проданий житловий будинок. Такий висновок зроблено судами на підставі дослідження договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 13 жовтня 2015 року. Проте висновок, що саме грошові кошти у розмірі 220 262 грн 76 коп. позивачу відповідачі на виконання вказаного договору не передавали, преюдиційне судове рішення не містить. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 березня 2017 року встановлено, що при укладенні спірного правочину від імені позивача на підставі доручення діяв його син - ОСОБА_9, до якого позивачем вимоги не заявлялись, останнього до участі у розгляді справи залучено не було, що позбавляє можливості з'ясувати обставини, які мають суттєве значення для справи, а саме, чи отримував син позивача - ОСОБА_9 - грошові кошти за договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, чи передавав він ці кошти ОСОБА_4, чи передавав він йому грошові кошти, отримані від продажу автомобіля, переданого ОСОБА_6 сину позивача за спірним правочином.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що преюдиційним судовим рішенням встановлено, що грошові кошти у розмірі 220 262 грн 76 коп. за спірним договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки відповідачі позивачу не передали. Висновки апеляційного суду про те, що у рахунок виконання спірного правочину ОСОБА_6 передала його сину право володіння та розпорядження належним їй автомобілем, безпідставні, оскільки таке право передано не позивачу, а оформлено на його представника - ОСОБА_9 - шляхом видачі останньому довіреності на право розпорядження цим автомобілем. Такі обставини свідчать про те, що видавши його сину довіреність на право володіння та розпорядження належним їй автомобілем, ОСОБА_6 уповноважила ОСОБА_9 на вчинення дій з цим автомобілем від свого імені та у своїх інтересах, а не в інтересах позивача.

У травні 2018 року ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням положень закону, оскільки позивач не заявляв позовних вимог до свого сина - ОСОБА_9, який діяв від його імені при укладенні спірного договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, та з яким ними і проводився розрахунок за цим правочином. Отже, позивач фактично обрав неналежний спосіб захисту порушених прав. Крім того, він довідався від сусідів, що ОСОБА_4 помер у м. Макіївці Донецької області, тобто на тимчасово непідконтрольній українській владі території, унаслідок чого точні дані щодо цієї обставини відсутні, але у такому разі повноваження його представника припинились, а касаційне провадження підлягає закриттю.

У травні 2018 року ОСОБА_6 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням положень закону, оскільки позивач не заявляв позовних вимог до свого сина - ОСОБА_9, який діяв від його імені при укладенні спірного договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, та з яким ними і проводився розрахунок за цим правочином. Отже, позивач фактично обрав неналежний спосіб захисту порушених прав.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 13 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області був посвідчений договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_4, від імені якого на підставі довіреності діяв його син - ОСОБА_9, продав ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними господарськими та побутовими спорудами по АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0943 га, яка розташована за цією ж адресою.

У пункті 2 вищевказаного договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки сторони передбачили, що продаж зазначеного нерухомого майна вчинено за погоджену суму 220 262 грн 76 коп.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 23 травня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа - син ОСОБА_4 - ОСОБА_9, про визнання вказаного договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки недійсним відмовлено.

Цим судовим рішенням на підставі пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що у рахунок сплати за придбаний на підставі спірного правочину будинок ОСОБА_6 передала сину ОСОБА_4 - ОСОБА_9 - право володіння та розпорядження на автомобіль «KIA Cerato», номерний знак НОМЕР_1, що належав їй на праві приватної власності (а. с. 7-13).

У частині третій статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічна норма міститься у частині четвертій статті 82 ЦПК України.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що преюдиційним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 березня 2017 року встановлено, що грошові кошти у розмірі 220 262 грн 76 коп. відповідачі ОСОБА_4 не передали, і цей факт відповідно до частини третьої статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно зі статтею 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Таким чином, апеляційний суд, вказуючи про те, що у рахунок виконання спірного правочину ОСОБА_6 передала сину позивача - ОСОБА_9 - право володіння та розпорядження належним їй автомобілем, не врахував, що таке право передано не позивачу, а оформлено саме на його представника - ОСОБА_9 - шляхом видачі останньому довіреності на право розпорядження цим автомобілем. Тобто виникли правовідносини між сином позивача і ОСОБА_6, а не між нею і позивачем.

Отже, апеляційний суд не звернув уваги на те, що вказані обставини з урахуванням положень статей 237, 244 ЦК України свідчать, що видавши сину ОСОБА_4 - ОСОБА_9 - довіреність на право володіння та розпорядження належним їй автомобілем, ОСОБА_6 уповноважила останнього на вчинення дій з цим автомобілем від свого імені та у своїх інтересах, а не в інтересах позивача.

Посилання апеляційного суду на те, що до участі у справі не залучено сина позивача - ОСОБА_9, який від імені позивача підписував договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки та був уповноважений на отримання грошових коштів, як підстава для відмови у позові, є передчасним, так як позов пред'явлено не як до повіреного про повернення всього отриманого у зв'язку з виконанням довіреності (пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України), а до контрагента за договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, покупців, які не виконали (неналежним чином виконали) умови договору, укладеного з позивачем.

Ураховуючи викладене, апеляційному суду необхідно перевірити, чи підтверджено належними та допустимими доказами виконання відповідачкою зобов'язання за спірним договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки перед позивачем щодо сплати грошових коштів за цим правочином.

Посилаючись на те, що передача ОСОБА_6 грошових коштів позивачу підтверджена пунктом 2 договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 13 жовтня 2015 року, апеляційний суд допустився висновків, протилежних преюдиційному рішенню суду.

Доводи відзиву ОСОБА_7 про те, що він довідався від сусідів, що ОСОБА_4 помер у м. Макіївці Донецької області, тобто на тимчасово непідконтрольній українській владі території, й зазначене є підставою для закриття касаційного провадження, відповідними доказами не підтверджено, а тому є безпідставними.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Донецької області від 8 лютого 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк