Справа № 369/3286/17 Головуючий у І інстанції Волчка А.Я.
Провадження № 22-ц/780/749/18 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 29 27.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,
суддів:Журби С.О., Лівінського С.В.,
з участю секретаряДрозд Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року до суду з вказаним позовом звернулася ОСОБА_5, який мотивувала тим, що 30.04.2016 року о 16.20 годині, вона, у якості водія, керуючи автомобілем марки «Пежо Партнер», д.н.з. НОМЕР_1 (власником якого є ОСОБА_7, страховий поліс АІ/5944841, страхова компанія ДТВ СТ «Домінанта»), по вул. Леніна в с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, не врахувала дорожню обстановку, внаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 2105», д/н НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6.

Розрахунок суми матеріальної шкоди становить всього 35 874 грн., з них: 15 874 грн. вартість запасних частин на авто, 20 000 грн. ремонтні роботи.

Позивачем надісланий лист з проханням у добровільному порядку сплатити суму у розмірі 50% заподіяної шкоди внаслідок ДТП у розмірі 17 937 грн., як другим винуватцем ДТП протягом 10 днів з отримання даного листа, який отримано відповідачем 26.01.2017.

Проте, у добровільному порядку відповідачем шкоду заподіяну внаслідок ДТП не відшкодовано.

Тому просила стягнути на її користь заподіяну шкоду внаслідок ДТП у розмірі 17 937 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

При цьому зазначає, що ухваленим рішенням порушено ч.1 ст. 1166, ч.2 ст. 1187 ЦК України та ч.3 ст. 61 ЦПК України, оскільки ОСОБА_6 порушив п.п. «а» п. 14.6 ПДР України, здійснивши обгін на перехресті, що підтверджується постановою від 09.06.2016 у справі № 3694156/16-п, яка набрала законної сили 22.06.2016. Тому, він як водій, який, також, порушив правила дорожнього руху, повинен відшкодувати їй половину матеріальної шкоди в розмірі 35 874 грн., яку вона відшкодувала власнику автомобіля, яким керувала.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив не подавався.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.04.2016 року о 16.20 годині у якості водія, позивач ОСОБА_5, керуючи автомобілем марки «Пежо Партнер», д.н.з. НОМЕР_1 (власником якого є ОСОБА_7, страховий поліс АІ/5944841, страхова компанія ДТВ СТ «Дамінанта»), по вул. Леніна в с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, не врахувала дорожню обстановку, внаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 2105», д/н НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6.

Згідно постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.06.2016 року ОСОБА_5, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень.

Разом з тим, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення з'ясовано, що в дорожній ситуації, яка склалась 30.04.2016 року, водій автомобіля ЗАЗ 2105», д/н НОМЕР_2, ОСОБА_6 порушив ПДР, оскільки всупереч пп. «а» п. 14.6 ПДР здійснював обгін на перехресті.

Матеріальну шкоду в частині відновлення пошкодженого автомобіля позивачем було відшкодовано власнику автомобіля, шляхом ремонту вказаного авто марки «Пежо Партнер», д.н.з. НОМЕР_1.

В підтвердження позовних вимог позивач подав до суду розрахунок суми матеріальної шкоди, який становить всього 35 874 грн., з них: 15 874 грн. вартість запасних частин на авто та 20 000 грн. ремонтні роботи.

Позивачем надісланий лист відповідачу з проханням у добровільному порядку сплатити суму у розмірі 50% заподіяної та сплаченої шкоди внаслідок ДТП у розмірі 17 937 грн. протягом 10 днів з отримання даного листа, який отримано відповідачем 26.01.2017.

Відмовляючи в задоволенні позову на підставі ст. ст. 1187, 1188 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для покладення на відповідача ОСОБА_6 обов'язку по відшкодуванні шкоди заподіяної в результаті взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки немає, оскільки в його діях відсутній причино-наслідковий зв'язок між діянням у вигляді порушення ПДР і наслідками у вигляді ДТП та заподіянні шкоди і позивачем з цього приводу не надано до суду жодного належного та допустимого доказу.

При цьому, суд першої інстанції зазначав, що встановлення в діях особи складу адміністративного правопорушення визначеного ст. 124 КУпАП встановлюється відповідним судовим рішенням, а з матеріалів справи вбачається що відповідач ОСОБА_6 не притягувався до адміністративної відповідальності та не був визнаний постановою суду винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої позивачу була заподіяна шкода. Крім того, суд вказував, що посилання позивача на акт виконаних робіт по ремонту автомобіля за №830 від 09.02.2017 року, товарний чек №95 та видаткову накладну №23973 від 03.08.2016 року, а також постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази по справі, оскільки наявність в діях відповідача порушень правил дорожнього руху само по собі не свідчить про існування причинно-наслідкового зв»язку між цим порушенням і ДТП, що сталася. Такий зв»язок може бути встановлено тільки відповідними спеціалістами та уповноваженим на це органом.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

В даному випадку вина одного з водіїв в заподіянні шкоди безпосереднього залежить від наявності в його діях порушень правил дорожнього руху, а відтак наявності складу адміністративного правопорушення визначеного ст. 124 КУпАП.

Встановлення в діях особи складу адміністративного правопорушення визначеного ст. 124 КУпАП встановлюється відповідним судовим рішенням.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зазначені норми права, встановлені у справі обставини та беручи до уваги той факт, що позивач, як на підставу для стягнення 50% відшкодованої шкоди посилається лише на постанову про притягнення її, тобто позивача, до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, у якій, крім іншого, вказано, що в дорожній ситуації, яка склалась 30.04.2016 року, водій автомобіля ЗАЗ 2105», д/н НОМЕР_2, ОСОБА_6 порушив ПДР, оскільки всупереч пп. «а» п. 14.6 ПДР здійснював обгін на перехресті, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції стосовно того, що дана постанова не може бути прийнята судом, як належний та допустимий доказ по справі, оскільки наявність в діях відповідача порушень правил дорожнього руху само по собі не свідчить про існування причинно-наслідкового зв»язку між цим порушенням і ДТП, що сталася, і, що такий зв»язок може бути встановлено тільки відповідними спеціалістами та уповноваженим на це органом є цілком правильним та законним.

Одночасно, слід зазначити, що колегією суддів при перегляді справи судом апеляційної інстанції роз»яснювалося позивачу його обов»язок щодо подачі належних та допустимих доказів, а також його право на заявлення клопотання щодо призначення експертизи для з»ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань.

При цьому, позивач пояснила, що суд першої інстанції, також, роз»яснював її обов»язок щодо подачі доказів та право на призначення експертизи, однак на її думку, проводити експертизу немає потреби, оскільки судовим рішенням встановлено, що водій автомобіля «ВАЗ 2105», д/н НОМЕР_2, ОСОБА_6 порушив ПДР, оскільки всупереч пп. «а» п. 14.6 ПДР здійснював обгін на перехресті внаслідок чого сталось пошкодження автомобіля марки «Пежо Партнер», д.н.з. НОМЕР_1, а отже, вона звільняється від доказування.

Доводи апелянта, з цього приводу, колегією суддів розцінюються критично, оскільки зі змісту постанови про адмінправопорушення від 09.06.2016 року вбачається, що судом не встановлювався і не визначався причинно-наслідковий зв»язок між порушеннями ПДР відповідачем та зіткненням автомобілів. Тобто, під час розгляду адміністративної справи щодо позивача, судом не було встановлено тих обставин, що саме внаслідок винних протиправних дій відповідача сталася ДТП, і що порушення ним ПДР, якимось чином призвело до зіткнення автомобілів.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи та дійшов законного висновку про відмову у задоволенні позову, у зв"язку із необґрунтованістю та недоведеністю вимог по суті позову, оскільки позивачем не було надано доказів на підтвердження тих обставин, що шкоду завдано було за наявності вини всіх володільців і тому розмір відшкодування повинен визначатися судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного).

Отже, переглянувши справу, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а відтак вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть, оскільки не грунтуються на нормах діючого законодавства.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.О. Журба

С.В.Лівінський