Номер провадження 22-ц/4804/51/18
Категорія 59 Головуючий у 1-й інстанції Папаценко П.І.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Биліни Т.І., Принцевської В.П.,

секретар - Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, процентів за їх користування та інфляційних втрат, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, просив суд стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_3 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 16000 грн.; інфляційні втрати за період з 6.08.2014 року по жовтень 2017 року включно у розмірі 16041,60 грн., три відсотки річних від простроченої суми втрати за період з 6.08.2014 року по 5.12.2017 року у розмірі 1600,44 грн. та сплачені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач ОСОБА_3 є колишня дружина, з якою під час шлюбу він побудував дім, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Шлюб між ними розірвано 21.03.2012 року. У листопаді 2012 року між ними відбулась усна домовленість, за якої він сплатить відповідачу грошові кошти в рахунок компенсації вартості ? частини вказаного домоволодіння за ринковою вартістю, яка складала 100000 грн. або 13000 доларів США, а будинок буде введений позивачем в експлуатацію і залишиться у його приватній власності. На виконання вказаної домовленості в січні 2013 року він сплатив відповідачу частину грошової компенсації в розмірі 8000 грн., а в лютому та березні 2013 року ще по 4000 грн., про що відповідач написала розписки. Загальна сума грошових коштів, отриманих відповідачем, склала 16 000 грн. 13.08.2013 року відповідач порушила ці умови, звернулася з позовом до суду про визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянка та вказаного будинку, не прийнятого в експлуатацію. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 28.05.2014 року, яке набрало законної сили 5.08.2014 року, за ОСОБА_3 визнане право власності на ? частку вказаної земельної ділянки, а незакінчений будівництвом житловий будинок визнаний спільною сумісною власністю його та відповідача. Таким чином підстави для виплати відповідачу грошової компенсації за частку в домоволодінні відпала з часу набрання рішення суду законної сили, але відповідач не повернула отримані 16000 грн.. В 2016 році він звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення вказаних грошових коштів за договором, але рішенням суду йому було відмовлено у задоволені позову внаслідок невірно обраного способу захисту порушеного права. Тому він звернувся до суду з цим позовом на підставі норм статті 1212 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 20 липня 2018 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 16 000 грн. та судові витрати в розмірі 6104,38 грн., що складаються із сплаченого судового збору у розмірі 304,38 грн. та оплачених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5800 грн.

У решті відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог скасувати, ухвалити нове рішення, яким в цих вимогах відмовити, в частині позовних вимог, в яких судом відмовлено - залишити без змін.

В апеляційній скарзі вказує, що судом порушені норми матеріального права, оскільки задоволений позов, заявлений на підставі статті 1212 ЦК України, в той час, як існували договірні відносини між сторонами, які були визначені письмово, і строк договору не сплинув, оскільки не був визначений. Тобто, відповідач набула гроші від позивача правомірно - як предмет договору.

Суд неправильно вирішив питання щодо незастосування строку позовної давності, який позивачем пропущений, і відраховував його з дати набрання чинності рішенням суду про поділ майна подружжя, в той час, як позивач останній раз передав гроші відповідачу 10.03.2013 року, більше платежів він не проводив, отже, якщо він вважав, що договір є анульованим, то з цієї дати для нього настав строк позовної давності.

Також зазначає в апеляційній скарзі, що судом не мотивовано стягнення суми витрат на правову допомогу в розмірі 5800 грн, безпідставно стягнув її тільки з відповідача.

У відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності відповідача ОСОБА_3 , яка надала заяву про розгляд справи без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4, яка просила скаргу задовольнити, позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката ОСОБА_5, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи у межах апеляційного оскарження і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що позивач належним чином довів факт набуття відповідачем його грошових коштів без достатніх правових підстав, довів що відповідач не повернула їх, і строк позовної давності позивачем не пропущений, тому наявні підстави для задоволення позову в частині стягнення суми переданих відповідачу ОСОБА_3 16 000 грн.. Разом з тим, оскільки правовідносини між сторонами не є зобов'язальними, то суд відмовляє у стягненні інфляційних втрат та суми трьох відсотків річних, оскільки законом це не передбачено.

З таким висновком суду не можна не погодитися з наступних підстав.

Судом встановлено, і не оспорюється сторонами, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 2003 року по 21 березня 2012 року. В період шлюбу ними була придбана земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та розпочато будівництво житлового будинку за вказаною адресою.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 мотивував вимоги тим, що з метою розподілу майна після розірвання шлюбу, за домовленості між сторонами він став сплачувати відповідачу грошові кошти в рахунок вартості ? частини вказаного домоволодіння за ринковою вартістю, яка складала 100000 грн. або 13000 доларів США. На виконання домовленості в січні 2013 року він сплатив відповідачу частину грошової компенсації в розмірі 8000 грн., а в лютому та березні 2013 року ще по 4000 грн., про що відповідач написала розписки.

Зі змісту трьох розписок вбачається, що вказані грошові кошти у розмірі 16 000 грн., передані ОСОБА_3, є грошовою сумою від суми, яка буде сплачуватись ОСОБА_2 за будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1.(а.с.5-7).

Відповідач в суді не оспорювала факт отримання таких сум від позивача.

Заперечуючи проти вимог позивача, ОСОБА_3 в суді першої іфнстанції посилалася на те, що витратила ці гроші на погашення кредитних зобов'язань, які виникли ще під час шлюбу.

Між тим, в розписках відсутні будь-які застереження щодо можливості витрачення грошей отриманих ОСОБА_3 на погашення взаємних кредитних зобов'язань, і доказів існування необхідності витрачати гроші позивача саме на такі цілі, або договору між сторонами щодо такого порядку погашення будь-яких боргів відповідач не надала.

Як вбачається з рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя у справі №264/5994/13-ц від 28.05.2014 року, позивач ОСОБА_3 13.08.2013 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, його розподіл, визнання права власності, припинення права на частку у спільному майні, визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В межах даного позову ОСОБА_3 просила визнати спільним сумісним майном будинок АДРЕСА_1, незважаючи на те, що в період січень - березень 2013 року отримала від позивача грошові кошти як часткову компенсацію вартості її частини будинку. Позов був задоволений - рішенням суду визнано незакінчений будівництвом вказаний житловий будинок спільною сумісно власністю сторін. (а.с.30-33).

Отже, суд встановив, що ОСОБА_3, звернулась 13.08.2013 року до суду з позовом про розподіл спільного сумісного майна, в тому числі і будинку, при цьому не повернула отримані 16 000 грн., чим порушила домовленість з ОСОБА_2 на отримання грошової компенсації в рахунок вартості частини будинку.

Під час розгляду вищевказаної справи про поділ майна ОСОБА_2 надав суду розписки, написані ОСОБА_3, про сплату їй ОСОБА_2 частини грошової компенсації за будинок в січні-березні 2013 року 16000 грн., щоб врахувати сплачені кошти при поділі спільного майна подружжя, що не оспорювала відповідач, і про що вказувала в апеляційній скарзі. Рішення набрало законної сили 05.08.2014 року, і вказані кошти не були враховані у вирішенні спору. (а.с.11-12).

Враховуючи наведене, суд не погодився із посиланням відповідача ОСОБА_3, що вона погашала кредитні зобов'язання, отримані за час спільного побуту подружжя. як на об'єктивну і правомірну причину відмови повернення спірних грошей.

Після ухвалення рішення Іллічівським районним судом м.Маріуполя у справі №264/5994/13-ц від 28.05.2014 року, позивач ОСОБА_2, в свою чергу, у 2016 році звертався до Жовтневого районного суду м.Маріуполя з позовом до ОСОБА_3 з приводу стягнення вказаних грошових коштів на підставі наявності договірних правовідносин. За результатами судового розгляду у цивільній справі №263/12238/16-ц, рішенням суду від 23 травня 2017 року позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у задоволені позовних вимог внаслідок невірно обраного способу захисту порушеного права. Так, суд посилався на відсутність договірних зобов'язальних правовідносин, вказував, що відбулося заволодіння чужим майном без достатньої правової підстави. (а.с.8-9).

Вказане рішенні суду ніким із сторін не оскаржувалося, набрало законної сили.

Встановивши наведене, суд при вирішенні спору керувався наступними нормами права.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Судом встановлено, що між сторонами не існує договірних відносин, і відповідачем це не спростовано. Посилання в апеляційній скарзі на те, що розписки є підтвердженням договірних відносин, яким суд не дав належної оцінки, не відповідають обставинам справи і наданим позивачем доказам.

Суд першої інстанції системно проаналізував положення частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України, та дійшов до висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки статті за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Установивши у справі відсутність у сторін договірних правовідносин, суд дійшов обґрунтованого висновку про існування підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах.

Така позиція суду повністю відповідає позиціям, наведеним у рішенні ВССУ від 27 квітня 2016 року (а.с.80-82).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що є цілком законним та об'єктивним висновок суду про можливість задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ОСОБА_3 безпідставно отриманих нею грошових коштів у розмірі 16 000 грн. Доводи апеляційної скарги про безпідставність висновків суду спростовуються обставинами справи, а твердження відповідача про порушення судом норм матеріального права суперечать вищенаведеному аналізу норм, якими керувався суд при вирішенні спору.

Також не є слушними доводи ОСОБА_3 щодо спливу строків позовної давності. Суд першої інстанції надав оцінку такій заяві відповідача, перевірив наведені обставини, і дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення такої заяви оскільки порушення права позивача на стягнення безпідставно отриманих грошових коштів слід відраховувати з 5.08.2014 року - часу набрання законної сили рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя у справі №264/5994/13-ц від 28.05.2015 року, при цьому перебіг позовної давності був перерваний пред'явленням ОСОБА_2 у 2016 році позову до ОСОБА_3 у цивільній справі №263/12238/16-ц. Тому колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, і вважає, що позивач своєчасно, в межах строку позовної давності звернувся до суду з даним позовом.

В частині відмови в позовних вимогах ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування безпідставно отриманих грошових коштів та інфляційних втрат рішення суду ніким не оскаржується, тому не переглядається.

Разом з тим, неможливо погодитися із визначеним судом порядком розподілу судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу, на залучення експерта.

Судом правильно розраховано, що задоволенню підлягають 47,6% позовних вимог - з урахуванням відмови у стягненні сум інфляційних втрат і процентів за користування коштами.

Позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу надані платіжні документи на суму 5800 грн, яку суд стягнув з відповідача в повному обсязі.

При цьому розмір судового збору, що підлягає відшкодуванню відповідачем, судом розраховано пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Між тим, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу, на залучення експерта.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими, і з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 47,6 відсотків документально підтверджених позивачем витрат на правничу допомогу, що складає 2755 грн. ( 47,6 % від суми 5800 грн), тому рішення в частині поділу витрат на правову допомогу підлягає зміні.

В решті рішення суду, що переглядається в оскарженій частині, ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженої частини рішення, і висновків суду не спростовують, тому такі доводи задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 липня 2018 року змінити в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 2755 (дві тисячі сімсот п'ятдесят п'ять ) грн..

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2018 року.

Судді : Є.Є. Мальцева

Т.І. Биліна

В.П. Принцевська