Постанова

Іменем України

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 757/35526/14-ц

провадження № 61-8694св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року у складі судді: Москаленко К. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2016 року у складі суддів: Корчевного В. Г., Лапчевської О. Ф., Слободянюк С. В.,

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»(далі - ПАТ «Ощадбанк»), в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення №287-к від 26 серпня 2014 року, поновити її на посаді начальника управління супроводження казначейських операцій ПАТ «Ощадбанк»; визнати надану згоду профспілкового комітету відповідача на звільнення позивача, викладену в протоколі № 19 від 31 жовтня 21014 року незаконною; стягнути з відповідача на її користь 616 443,87 грн, а саме: незаконно вирахувані податки з вихідної допомоги у розмірі 2 452, 43 грн; суму середнього заробітку за чотири робочі дні 3-6 листопада 2014 року в розмірі 4 263, 76 грн; суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 3 листопада 2014 року по 22 грудня 2015 року у розмірі 304 858, 84 грн; стягнути моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Також просила стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що її було звільнено з посади начальника управління супроводження казначейських операцій ПАТ «Ощадбанк» наказом голови правління ПАТ «Ощадбанк» №375-к від 31 жовтня 2014 року на підставі наказу № 287-к від 26 серпня 2014 року у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Разом з тим, розгляд питання про звільнення здійснювався за її відсутності, у неї не було відібрано жодних пояснень по суті цього питання. Відповідач повинен був запропонувати їй вакансії, оскільки відбувалася не ліквідація управління, в якому вона працювала на посаді начальника, а реорганізація.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Ощадбанк» суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4 263 грн 76 коп.; 243 грн 60 коп. судового збору та 150 грн витрат на правову допомогу. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовані тим, що звільнення позивача було проведено із дотриманням вимог трудового законодавства. ОСОБА_4 неодноразово пропонували вакантні посади в ПАТ «Ощадбанк», від яких вона відмовлялася у письмовому вигляді, а отже її звільнення відбувалося в порядку, встановленому статтею 49-2 КЗпП. Також не було порушено переважне право працівника на залишення на роботі при звільненні за скороченням штату, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП, оскільки даним правом наділені працівники, які займають однакові посади, а посада позивача як начальника управління супроводження казначейських операцій ПАТ «Ощадбанк» була єдиною в цьому управлінні. Судами також зроблено висновок, що ні ліквідація, ні реорганізація ПАТ «Ощадбанк» не проводилася, тому доводи позивача про необхідність обґрунтування відповідачем відповідно до вимог частини другої статті 49-4 КЗпП профспілковому комітету скорочення чисельності штату працівників, у зв'язку з яким була звільнена ОСОБА_4, є такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

ОСОБА_4 не була виплачена вихідна допомога в день її звільнення 31 жовтня 2014 року. Вказана виплата була здійснена 5 листопада 2014 року, тобто була прострочена на 4 дні. У зв'язку із чим суди зробили висновок про задоволення позовних вимог у цій частині. Оскільки позивачем не було надано будь-яких доказів щодо факту заподіяння ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_4 моральної шкоди та її розміру, то суди зробили висновок про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Вимоги позивача про стягнення суми вирахуваних з вихідної допомоги податків у розмірі 2 462, 43 грн судами відхилено з огляду на те, що вихідна допомога є об'єктом оподаткування згідно положень Податкового кодексу України.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2016 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі та в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та передати справу на новий розгляд у цій частині до суду першої інстанції. В іншій частині оскаржені рішення просить залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не перевірили доводів позивача про те, що на підприємстві відбувалася реорганізація, а не ліквідація та скорочення. Також суди не надали оцінку відсутності штатного розкладу, який би свідчив саме про скорочення чисельності працівників. Крім того суди не перевірили чи дійсно на момент попередження про звільнення та у день звільнення на підприємстві були відсутні вакансії, які могли бути запропоновані, оскільки пропоновані посади не відповідали професійному рівню позивача. Також ОСОБА_4 зазначає, що суди не врахували, що відповідач не сплатив у добровільному порядку суми, передбачені статтею 117 КЗпП та не перевірили чи є підстави для застосування Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі № 757/35526/14-ц.

У червні 2016 ПАТ «Ощадбанк» подало заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, і оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що судами правильно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в ПАТ «Ощадбанк» мало місце скорочення штату працівників; ні ліквідація, ні реорганізація в ПАТ «Ощадбанк» не проводилася, що виключає застосування статті 49-4 КЗпП. Також судами враховано норми Закону України «Про зайнятість населення» та статтю 49-2 КЗпП; правильно застосовано частину другу статті 40 КЗпП, статті 42, 49-2 КЗпП та положення абзацу 4 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9. ПАТ «Ощадбанк» також вказує на відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, правомірність застосування статті 129 КЗпП щодо вирахування податків та зборів з вихідної допомоги.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа № 757/35526/14-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 5 квітня 1999 року працювала на посаді начальника управління супроводження казначейських операцій ПАТ «Ощадбанк». Постановою правління ПАТ «Ощадбанк» № 593 від 21 серпня 2014 року «Про зміни в організації виробництва і праці в центральному апараті ПАТ «Ощадбанк» із штатного розпису відповідача було виведено 20 одиниць управління супроводження казначейських операцій, яке ліквідовано з 3 листопада 2014 року. ОСОБА_4 звільнено з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП наказом Голови правління ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_5 № 375-к від 31 жовтня 2014 року. ОСОБА_4 було повідомлено про це листом від 31 жовтня 2014 року № 21/1-13/1534, який було направлено поштою 3 листопада 2014 року. Також позивач ознайомлена з наказом 6 листопада 2014 року.

Підставою для звільнення ОСОБА_4 з посади начальника управління супроводження казначейських операцій став наказ № 287-к від 26 серпня 2014 року «Про попередження працівників управління супроводження казначейських операцій ПАТ «Ощадбанк» про наступне їх вивільнення», пропозиції вакантних посад від 28 серпня 2014 року, 13 жовтня 2014 року, 29 жовтня 2014 року та протокол засідання профспілкового комітету ПАТ «Ощадбанк» № 19 від 31 жовтня 2014 року. ОСОБА_4 від запропонованих вакансій у ПАТ «Ощадбанк» відмовилася.

31 жовтня 2014 року було проведено засідання профспілкового комітету ПАТ «Ощадбанк», порядком денним якого був розгляд подання адміністрації ПАТ «Ощадбанк» №21/1-16/1530 від 31 жовтня 2014 року про надання згоди на звільнення працівника ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_4 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП. Було прийняте рішення про надання згоди на звільнення працівника ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_4 з посади начальника управління супроводження казначейських операцій ПАТ «Ощадбанк» згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Протоколом № 19 засідання профспілкового комітету ПАТ «Ощадбанк» від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_4 була попереджена про проведення засідання профспілкового комітету та просила проводити засідання у її відсутність. Вихідна допомога при звільненні була перерахована в повному обсязі на її картковий рахунок 31 жовтня 2014 року.

Аналіз пункту 1 частини першоїстатті 40 КЗпП свідчить, що він передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. При цьому визначені в цій нормі поняття (зокрема, «ліквідація», «реорганізація», «банкрутство»,) стосуються саме юридичних осіб, а не їх відокремлених чи структурних підрозділів.

Юридична особа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Закриття структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. І ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами.

Отже, посилання особи, яка подала касаційну скаргу, про проведення реорганізації ПАТ «Ощадбанк», спростовуються встановленими обставинами, оскільки реорганізація у відповідача не проводилася.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_4 про те, що суди не перевірили чи дійсно на момент попередження про звільнення та у день звільнення на підприємстві були відсутні вакансії, які могли бути запропоновані, адже пропоновані посади не відповідали професійному рівню позивача, а ОСОБА_4 від запропонованих вакансій у ПАТ «Ощадбанк» відмовилася. Також позивачу неодноразово надходили пропозиції вакантних посад в ПАТ «Ощадбанк», від яких вона відмовлялася у письмовому вигляді.

Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що не було порушено переважне право працівника на залишення на роботі при звільненні за скороченням штату, передбачене частиною першою статті 42 КЗпП, оскільки цим правом наділені працівники, які займають однакові посади, а посада позивача як начальника управління супроводження казначейських операцій ПАТ «Ощадбанк» була єдиною в цьому управлінні.

Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а тому не підлягає задоволенню.

Суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення ОСОБА_4 на посаді та відповідно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель