Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 683/1904/15-ц

провадження № 61-31259св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних особі на ліквідацію Стрюкової Ірини Олександрівни,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2017 року у складі судді-головуючого Бондарчук Л. А. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2017 року у складі суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних особі на ліквідацію Стрюкової І. О. (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 28 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_5 був укладений договір кредитної лінії, за умовами якого відповідачу було відкрито кредитну лінію на суму 115 000 доларів США зі сплатою 14,4 % річних, до якого в подальшому неодноразово вносилися зміни та доповнення, згідно додаткових угод. У забезпечення цього договору, 01 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 23 червня 2015 року у ОСОБА_5 утворилася заборгованість перед банком, яка складається з 89 993, 50 доларів США заборгованості за кредитом та 492 106 грн 78 коп. пені та штрафу, яку відповідачі відмовляються сплатити в добровільному порядку.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитом в розмірі 89 993, 50 доларів США, що еквівалентно 2 370 536 грн 03 коп. та 362 272 грн 53 коп. пені. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_5 у порушення умов кредитного договору зобов'язань не виконав, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника. Позовна давність не спливла, оскільки перервалася через здійснення останнього платежу на погашення кредиту 02 лютого 2015 року. Зобов'язання за договором ОСОБА_6 як поручителя за договором поруки припинено на підставі судового рішення. Правові підстави додатково стягнути штраф відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника та правильно не застосував наслідки спливу строку позовної давності у зв'язку з перериванням його перебігу.

14 листопада 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, оскільки внесені відповідачем 02 лютого 2015 року кошти мали бути зараховані банком на погашення пені, а не заборгованості за кредитом, а відтак переривання позовної давності щодо вимог про стягнення такої заборгованості не відбулося. Судами не враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16, й залишено поза увагою те, що у позивача право вимоги повернення всієї суми кредиту виникло ще в січні 2011 року. Також поза увагою судів залишено нікчемність додаткової угоди № 4 до договору кредитної лінії, якою фактично укладено новий договір в іноземній валюті.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності та необґрунтованості судових рішень у частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та вирішення вимог банку до поручителя.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 28 вересня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_5 був укладений договір кредитної лінії № 274/МК/2007-840, за умовами якого відповідачу було відкрито кредитну лінію на суму 115 000 доларів США під 14, 4% річних строком до 14 червня 2012 року.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 01 жовтня 2007 року до вказаного договору, банк надав позичальнику транш у розмірі 111 000 доларів США терміном до 26 вересня 2010 року.

Додатковою угодою № 2 від 24 вересня 2010 року сторони виклали договір кредитної лінії в новій редакції, встановили етап відстрочення сплати частини необхідного платежу та новий графік погашення кредиту в розмірі 92 406, 27 доларів США.

Додатковою угодою № 3 від 13 липня 2011 року, сторони погодили умови договору кредитної лінії в новій редакції та встановили, що залишок фактичної заборгованості за двома траншами становить 122 678, 45 доларів США.

05 січня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 4, згідно якої договір кредитної лінії викладено в новій редакції, зокрема встановлено розмір кредитного ліміту до 119 935, 59 доларів США, визначено суми першого траншу в розмірі 88 551, 98 доларів США та другого траншу - 31 383, 61 доларів США, встановлено строки користування траншами до 26 січня 2016 року та до 26 вересня 2013 року відповідно.

У забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за договором кредитної лінії, між банком та ОСОБА_6 01 жовтня 2007 року було укладено договір поруки № 274/1, який рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 січня 2017 року визнано припиненим та таким, що втратив чинність, визнано недійсними додаткові угоди до договору поруки від 05 січня 2011 року та від 13 липня 2011 року.

ОСОБА_5 порушив взяті на себе зобов'язання за договором кредитної лінії щодо погашення суми кредиту, унаслідок чого станом на 23 червня 2015 року виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 80 993, 50 доларів США, заборгованості по процентах - 8 998, 07 доларів США, пеня - 362 272 грн 53 коп. та штраф - 129 834 грн 25 коп.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Згідно частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

Досліджуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором кредитної лінії, судами установлено, що останній платіж в розмірі 2 000 доларів США відповідачем було здійснено 02 лютого 2015 року, шляхом внесення вказаної суми на погашення заборгованості за кредитним договором. Факт здійснення вказаного платежу також не заперечувався і самим відповідачем.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновком судів про вчинення відповідачем дій, які, відповідно до положень статті 264 ЦК України, свідчать про переривання строку позовної давності.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку наданому позивачем розрахунку, який не спростовано відповідачем, та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь банку заборгованості за договором кредитної лінії без врахування суми штрафу, розмір якого в наданому позивачем розрахунку суперечить умовам договору, а в щомісячних розрахунках відомості про нарахування штрафів взагалі відсутні. Також є вірним висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для стягнення суми заборгованості з поручителя, оскільки договір поруки припинено в судовому порядку.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про пропущення позивачем строку позовної давності не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки, такі доводи були предметом розгляду суду і не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги щодо не застосування судами правової позиції, викладеної у постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 є необґрунтованими, оскільки така правова позиція стосується спору, у якому сторони в кредитному договорі передбачили автоматичну зміну строку виконання основного зобов'язання, а саме у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків щодо своєчасного й повного погашення кредиту протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції, проте умовами, укладеного між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 договором про надання кредитної лінії, передбачено право банку на дострокову вимогу повернення суми кредиту за інших умов.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що судовим рішенням у задоволенні позову до ОСОБА_6 відмовлено, тобто її права були захищені і не порушуються, відповідач ОСОБА_5 рішення судів не оскаржує та не надав таких повноважень ОСОБА_6

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2017 року було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року, у зв'язку із залишенням судових рішень без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик