ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 641/3238/14-ц

провадження № 61- 4933 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_5,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 3 червня 2016 року, ухвалене суддею Богдан М. В., та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Черкасова В. В., Кокоші В. В., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги ОСОБА_4 мотивує тим, що 31 жовтня 2006 року ОСОБА_5 позичив у ФОП ОСОБА_6 гроші в сумі 113 726 грн., що є еквівалентом 22 520 доларів США, зі сплатою щотижня 0,6% від загальної суми, взятої у борг, з терміном повернення не пізніше ніж через три дні після вимоги про повернення коштів. Також у розписці зазначено, що у разі невиконання вимоги про повернення коштів сума боргу відповідача зростає вдвічі і складатиме 227 452 грн, що еквівалент 45 040 доларів США.

18 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладений договір уступки права вимоги за договором позики, укладеним з ОСОБА_4

18 лютого 2014 року ОСОБА_6 надіслав рекомендованим листом на адресу ОСОБА_5 вимогу про повернення боргу разом з копією договору про уступку права вимоги за позикою. Вказана вимога повернена поштою без вручення у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

Оскільки у добровільному порядку ОСОБА_7 позику не повертає, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив стягнути на його користь заборгованість за договором позики в національній валюті, що буде становити еквівалент 102 871,36 долара США за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на час розгляду справи, яка складається із суми боргу у розмірі 45 040 доларів США та процентів за користування коштами згідно з умовами розписки за 428 тижнів у розмірі 57 831,36 доларів США, а всього 2 555 324,58 грн.

ОСОБА_5 звернувся з уточненим під час розгляду справи зустрічним позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_6, в якому просив визнати розписку від 31 жовтня 2006 року підробленим документом та визнати договір уступки права вимоги, укладений 18 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розписка про отримання ним коштів є підробленою, отже договір уступки права вимоги, укладений 18 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, не має необхідного зв'язку із основним зобов'язанням, оскільки за відсутності умови отримання боржником від кредитора певної грошової суми, не виникло зобов'язання з його повернення.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 3 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 113 726 грн., 0,6% від загальної суми боргу за період прострочення, що складає 292 048,37 грн. та 113 726,00 грн., а всього 519 500,37 грн.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог про існування між сторонами відносин, що витікають із договору позики, і відсутності доказів недійсності правочинів.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 3 червня 2016 року змінено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми за розпискою задоволено. Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за розпискою у розмірі 2 555 324,58 грн. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд посилався на те, що підстав недійсності договору про відступлення права вимоги та факту підроблення розписки від 31 жовтня 2006 року судом не встановлено, сума боргу розрахована вірно, а заборгованість має бути стягнена у національній валюті - гривні за курсом НБУ на час розгляду справи.

У липні 2016 році ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив судові рішення у справі скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Посилається на те, що позивачем не надано оригіналу розписки про отримання коштів, що унеможливило проведення судово-почеркознавчої експертизи, і це, на його думку, доводить факт підроблення розписки, яка не є договором позики. Також посилається на те, що сума боргу у розписці зазначена у гривнях, проте суд безпідставно стягнув кошти у гривнях за курсом до долара США, що значно збільшило суму боргу. Вказує, що договір уступки права вимоги фактично є договором факторингу, а ОСОБА_4 не може мати статусу фактора, адже фактором може виступати лише юридична особа. Також посилається на порушення норм процесуального права, допущені судами під час розгляду справи, зокрема, щодо неналежного повідомлення його про час розгляду справи.

На касаційну скаргу надійшов відзив від ОСОБА_4, в якому останній звертає увагу на те, що доводи ОСОБА_5 щодо підроблення розписки є вигаданими; адже саме ОСОБА_5 ухилявся від проведення судово-почеркознавчої експертизи, оскільки не надав зразки свого підпису, але в судових засіданнях фактично погодився з тим, що підписував позику, проте не пам'ятає її зміст. Також ОСОБА_4 вважає законним та обґрунтованим рішення суду про стягнення суми боргу саме в гривнях із перерахунком суми боргу з доларів США згідно з наданим розрахунком.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього ж суду від 1 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеними з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частина перша статті 1048 ЦК України дає право позикодавцеві на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не буди одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина перша статті 1051 ЦК України).

Проте зі змісту статті 1047 ЦК України випливає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Перевіркою справи в касаційному порядку встановлено, що 31 жовтня 2006 року ОСОБА_5 склав розписку про отримання у тимчасове користування від ФОП ОСОБА_6 грошових коштів у розмірі 113 726 грн. (еквівалент 22 520 доларів США). За користування зобов'язався виплачувати ФОП ОСОБА_6 щонеділі 0,6% від загальної отриманої суми та зобов'язувався повернути суму боргу не пізніше, ніж через три дні після отримання вимоги про повернення коштів, інакше сума боргу подвоюється та буде складати 227 452 грн. (еквівалент 45 040 доларам США).

18 лютого 2014 року ОСОБА_6 надіслав рекомендованим листом на адресу ОСОБА_5 вимогу про повернення боргу разом з копією договору про уступку права вимоги за позикою, укладеного цього дня з ОСОБА_4

Заперечуючи проти позову про стягнення боргу за договором позики, ОСОБА_5 подав клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 6 травня 2015 року у справі призначено судово-почеркознавчу та судово-лінгвістичну експертизи, на вирішення якої поставлені питання щодо дослідження підпису ОСОБА_5 у розписці, а також, чи містить розписка ознаки підробки.

За повідомленням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Бокаріуса від 7 серпня 2015 року, проведення експертизи є неможливим через ненадання оригіналу досліджуваного документа та зразків підпису і почерку особи, що має перевірятись.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2015 року за клопотанням ОСОБА_5 призначено судово-почеркознавчу та судово-лінгвістичну експертизи.

За повідомленням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Бокаріуса від 8 грудня 2015 року надання висновку є неможливим через ненадання матеріалів, необхідних для проведення експертизи.

Повторне повідомлення аналогічного змісту надійшло від Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Бокаріуса від 11 лютого 2016 року.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 березня 2016 року у клопотанні ОСОБА_5 про призначення судово-почеркознавчої експертизи відмовлено.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України у цій же редакції засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, допитаних як свідків, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд дійшов висновку, що, заперечуючи проти договору позики з посиланням на його підробку, ОСОБА_5 відповідних доказів суду на підтвердження своїх доводів не надав.

Ураховуючи, що факт передачі коштів ОСОБА_5 підтверджено змістом договору позики, оскільки форма письмового договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику, суди дійшли вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_4

Також колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду в частині розрахунку суми боргу, яка підлягає стягненню.

Зокрема, встановлено, що розмір позикової заборгованості у розписці визначено у національній валюті, але із зазначенням її еквіваленту в іноземній валюті; отже, суд правильно встановив, що виконання договору має відбуватись у національній валюті, але з урахуванням зазначеного еквіваленту.

Також суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Цивільне законодавство, зокрема стаття 512 ЦК України, надає кредиторові право передати свої права іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) внаслідок укладення відповідного договору.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку з погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Ознаками договору факторингу є його оплатність (відступлення права вимоги за певну плату) та те, що сторона за договором (фактор), яка передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), повинна бути фінансовою установою та мати відповідну ліцензію; тобто фактором може бути не будь-яка особа, а лише фінансова установа, визначена законом.

Оскільки судом не встановлено ознак договору факторингу у договорі про уступку права вимоги, укладеному 18 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, доводи ОСОБА_5 про недійсність цього договору є неспроможними.

Отже, суди вірно визначились із характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають значення для її вирішення, і, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4 та безпідставність зустрічного позову ОСОБА_5

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 3 червня 2016 року в частині, що не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В.Ступак

Г. І. Усик