Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/30582/16-ц

провадження № 61-12642св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - Національний музей історії України, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 - представника Національного музею історії України на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року у складі судді Маліновської В. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Національного музею історії України, ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 13 липня 1981 року він працював в Національному музеї історії України. Згідно з наказом від 14 березня 2015 року № 14-К його було призначено на посаду завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею. 25 липня 2015 року наказом Національного музею історії України № 131/4-к за підписом генерального директора ОСОБА_6 його було звільнено з посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України). Вважає, що при його звільненні було порушено норми законодавства про працю, зокрема відповідач у визначений законом строк не звернувся до профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Національного музею історії України з питання запланованого звільнення працівників у зв'язку із скороченням штату, не надав інформації про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватись, про строки проведення звільнення.

Крім того, зазначає, що роботодавцем безпідставно та невмотивовано відмолено позивачу в переведені на вакантну посаду завідувача філіалу Національного музею історії України - Музейно-культурний центр «Мистецькі шедеври України», на яку він подав заяву від 22 липня 2016 року відповідно до фахової освіти історика, архівіста.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 просив суд: визнати незаконним його звільнення згідно з наказом від 25 липня 2016 року № 131/4-к, виданим Національним музеєм історії України; поновити його на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України з 26 липня 2016 року; стягнути з Національного музею історії України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 липня 2016 року до дня ухвалення рішення у справі; відшкодувати з Національного музею історії України на його користь фактично понесені судові витрати на правову допомогу адвоката; покласти на генерального директора Національного музею історії України ОСОБА_6 обов'язок відшкодувати шкоду, заподіяну Національному музею історії України в зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 згідно з наказом від 25 липня 2016 року № 131/4-к.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею історії України з 25 липня 2016 року.

Стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 липня 2016 року по 22 лютого 2017 року у розмірі 72 361,64 грн без вирахування податків і обов'язкових платежів.

Стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Стягнуто з Національного музею історії України на користь держави судовий збір у розмірі 1 274,81 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення районного суду мотивоване тим, що під час звільнення ОСОБА_4 відповідачем не було дотримано положення частини третьої статті 492 КЗпП України, зокрема не надано переліку вакантних посад станом на 25 липня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що відмовивши позивачу 25 липня 2016 року у переведенні його на обрану ним посаду, яку було запропоновано у переліку вакантних посад від 22 липня 2016 року, відповідач запропонував позивачу обрати іншу посаду, однак нового переліку вакантних посад не надав. Таким чином, відповідач не виконав передбаченого частиною третьою статті 492 КЗпП України обов'язку.

У червні 2017 року ОСОБА_7 - представник Національного музею історії України звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення районного суду та ухвалу апеляційного суду, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

У касаційній скарзі Національний музей історії Українипосилається на те, що судові рішення ухвалено без додержання процесуальних норм, зокрема судами не з'ясовано чи з'явилися у Національного музею історії Україниу період з 22 - 25 липня 2016 року інші вакантні посади, які б могли бути запропоновані позивачу.

У липні 2017 року ОСОБА_8 - представник ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу в якому зазначає, що судами правильно встановлено обставини у справі, зокрема порушення відповідачем порядку звільнення ОСОБА_4, передбаченого статтею 492 КЗпП України, а тому рішення судів є законними та обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В частині третій статті 492 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та вживає заходів до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Судами встановлено, що 22 липня 2015 року позивач подав генеральному директору Національного музею історії України ОСОБА_6 заяву, в якій просив відповідно до переліку вакантних посад станом на 22 липня 2016 року перевести його на вакантну посаду завідувача філіалу Національного музею історії України Музейно-культурний центр «Мистецькі шедеври України».

ЛистомНаціонального музею історії України від 25 липня 2016 року № 1599 позивача повідомлено, що музей не може погодити переведення позивача на обрану ним посаду, оскільки позивач не відповідає кваліфікаційним вимогам для зайняття вищевказаної посади. Позивачу було запропоновано обрати іншу посаду, яка відповідає його кваліфікації, досвіду, продуктивності праці (результативності) та кваліфікаційним вимогам.

Однак станом на 25 липня 2016 року нового переліку вакантних посад ОСОБА_4 не надано.

Наказом генерального директора Національного музею історії України ОСОБА_6 від 25 липня 2016 року № 131/4-к ОСОБА_4 завідувача відділу науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки музею звільнено у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників (пункт перший статті 40 КЗпП України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що відмовляючи позивачу у переведенні на обрану ним із запропонованого 22 липня 2016 року переліку вакантну посаду завідувача філіалу Національного музею історії України Музейно-культурний центр «Мисцецькі шедеври України», відповідачем не додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, зокрема положення статті 492 КЗпП України та не надано суду доказів, що ОСОБА_4 відмовився від переведення на іншу роботу.

Згідно приписами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, встановивши, що звільнення ОСОБА_4 з посади завідувача науково-технічного відділу впровадження аудіовізуальної техніки Національного музею України на підставі наказу від 25 липня 2016 року № 131/4-к є незаконним, суди правильно задовольнили позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги про те, що на час звільнення позивача із займаної посади перелік вакантних посад від 22 липня 2016 року не втратив своєї юридичної сили та актуальності на дату звільнення позивача не є підставою для відмови у задоволенні позову, були предметом перегляду судами попередніх інстанцій та мотивовано ними відхилені.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 - представника Національного музею історії України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська