Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 295/16181/16-ц

провадження № 61-19640св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Житомирської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 21 грудня 2017 року у складі судді Чішман Л. М. та постанову апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2018 року у складі колегії суддів: Григорусь Н. Й., Галацевич О. М., Микитюк О. Ю.,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб, укладений із ОСОБА_4, відібрати малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 року у відповідача та передати їй, визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із нею.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов, у якому з урахуванням уточнень просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ним, встановити порядок участі матері ОСОБА_3 у вихованні та особистому спілкуванні з сином ОСОБА_5: перший та третій тиждень місяця з 09 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі; половина осінніх, зимових та весняних канікул; 45 днів під час літніх канікул; визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 до досягнення ним повноліття за постійним місцем проживання батька ОСОБА_4

Обидва позови мотивовані тим, що 24 січня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено шлюб, від якого мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилались на те, що їх спільне проживання є неможливим і поновлювати шлюбні відносини не мають наміру. При цьому, вони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 21 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2018 року, первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований 24 січня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві.

Визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір'ю ОСОБА_3

У задоволенні решти вимог ОСОБА_3 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Визначаючи місце проживання дітей із матір'ю, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що це відповідатиме інтересам дітей.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема статей 6, 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 6 Декларації прав дитини, статей 7, 141, 150 СК України, та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити місце його проживання разом із батьком.

Скарга аргументована тим, що суди при вирішенні спору не з'ясували фактичних обставин справи, не надали їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим ухвалили судові рішення, які не відповідають вимогам закону.

Зокрема, зазначав, що суди, визначаючи місце проживання сина ОСОБА_8 разом із матір'ю, застосували статтю 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, проте не врахували Конвенцію ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, згідно з якою у першу чергу мають враховуватися інтереси дитини, порушили принцип рівності обох батьків, а також не врахували бажання самої дитини проживати разом із батьком.

Судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5, в іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Встановлено, що з 24 січня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Сторони фактично проживають окремо, їхній малолітній син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 проживає разом із матір'ю у квартирі АДРЕСА_1 а неповнолітній син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає з батьком у квартирі АДРЕСА_2

Згідно із висновком про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 Органом опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації рекомендовано визначити місце проживання дитини разом із матір'ю.

При складанні висновків органів опіки і піклування взято до уваги, що і мати і батько ОСОБА_5 працюють та мають постійний заробіток, позитивно характеризуються та приділяють належну увагу вихованню та догляду за дітьми.

Також установлено, що неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає разом із батьком, дідусем та бабусею, які ним опікуються, беруть участь у його вихованні, забезпечують усім необхідним для нормального та повноцінного розвитку.

ОСОБА_5 є учнем спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 138 з поглибленим вивченням предметів природного циклу Шевченківського району міста Києва.

Також дитина спілкується з матір'ю, мати телефонує хлопчику, відвідує його, цікавиться навчанням у школі, станом здоров&q?ка;я.

Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 23 січня 2017 року ОСОБА_3 за її зверненням встановлено графік побачень із малолітнім сином ОСОБА_5, а саме: перший та третій тиждень місяця з 9 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі; половина осінніх, зимових та весняних канікул; 45 днів під час літніх канікул.

Вирішуючи спір та визначаючи місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що проживання дитини з матір'ю відповідає її інтересам, а також із відсутності виняткових обставин розлучати дитину з матір'ю.

Апеляційний суд вважав, що висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та узгоджуються зі статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року.

З висновком апеляційного суду погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13) суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Вирішуючи спір у частині визначення місця проживання ОСОБА_5, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, у своїх висновках значною мірою керувався принципом 6 Декларації прав дитини, при цьому не врахував, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов'язкового характеру у правовій системі України, у той час як Конвенція про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір'ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вищезазначене не врахував.

Відповідно до положень статті 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Аналогічні положення викладені у статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України».

Між тим, апеляційним судом Житомирської області не наведено мотивів відхилення позиції дитини ОСОБА_5, якому вже виповнилося 8 років, який має власну думку, яку висловив в судовому засіданні в апеляційній інстанції та пояснював суду, що проживає з народження та хоче в подальшому проживати саме з батьком.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (стаття 129 Конституції України).

Між тим, суд не надав ніякої оцінки наданим ОСОБА_4 доказам, не навів мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Зокрема, апеляційний суд не надав ніякої оцінки висновку спеціаліста Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології від 23 червня 2017 року щодо індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_5 та особливостей дитячо-батьківських стосунків ОСОБА_5 з матір'ю та батьком.

За результатами психологічного обстеження неповнолітнього ОСОБА_5 встановлено, що він здатний до вироблення та формулювання самостійних рішень з урахуванням його віку, індивідуально-психологічних особливостей, особливостей конфліктної ситуації в сім'ї, характеру ставлення до кожного з батьків. Психологічний розвиток ОСОБА_5 відповідає віковій нормі, його психоемоційний стан є стабільним. Простір довіри для ОСОБА_5 утворюють його батько, дід та бабуся. На запитання психолога про матір, її почуття до нього він відповів, що знає, що мама любить його, але жити з нею він не хоче.

Жодних ознак, що дозволяють стверджувати про наявність впливу одного з батьків на формування негативної думки про іншого батька у ОСОБА_5 психологом Центру психологічної експертизи не виявлено.

Не надав оцінки суд й доводам ОСОБА_4 про те, що з народження дитина постійно проживає та виховується у місті Києві в його родині, де має окрему кімнату, отримує належну увагу та догляд батька, дідуся та бабусі.

Відповідно до довідки від 27 грудня 2016 року спеціалізованої школи № 138 Шевченківського району міста Києва ОСОБА_5 є учнем 2 класу, з 15 вересня 2016 року до 26 травня 2017 року відвідував заняття шкільної секції з традиційного карате, за період навчальних 2016-2017, 2017-2018 років проявив позитивну динаміку та тягу до спорту.

Згідно з психолого-педагогічною характеристикою ОСОБА_5 зарекомендував себе як дисциплінований учень. Фізичний, розумовий розвиток та пізнавальна сфера відповідають віку, вчиться старанно. Школу відвідує систематично, виконує всі правила для учнів. Хлопчик проявляє прив'язаність до батька, позитивно сприймає його авторитетну позицію. Рідні приділяють велику увагу до навчальної та виховної сфери життя дитини. Завдяки заняттям з бабусею дитина виявляє успіхи у навчанні.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, пояснень сторін в достатньому обсязі не перевірив, обставин, що мають значення для вирішення спору, й досягнення балансу між інтересами дитини та правами батьків, не встановив, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в оскарженій частині, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2018 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило