Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 521/12073/15-ц

провадження № 61-36423св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ», банк) звернулось до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором у вигляді нарахованих відсотків у сумі 193 873, 21 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_3 12 жовтня 2007 року укладений кредитний договір № 5756698, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 310 000, 00 дол. США, а позичальник зобов'язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11, 9 % річних та повернути банку кредит у повному обсязі в порядку та на умовах, визначених договором у строк до 12 жовтня 2022 року. На забезпечення зобов'язання за кредитним договором між ОСОБА_4 та ЗАТ «ПУМБ» 12 жовтня 2007 року укладений договір поруки № 5757787, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язалась відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_3 усіх його зобов'язань за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року № 5756698. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року встановлено факт укладення кредитного договору та договору поруки, а також факт порушення кредитних зобов'язань, у зв'язку з чим стягнуто солідарно заборгованість з боржника і поручителя, що склалася станом на 08 грудня 2010 року. На час звернення до суду з позовом розмір кредитної заборгованості збільшився у зв'язку з нарахуванням процентів за користування кредитом, у зв'язку із чим позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість з нарахованих та несплачених відсотків за кредитним договором за період з 09 грудня 2010 року до 15 березня 2015 року включно, у розмірі 119 101, 27 дол. США.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року у задоволені позову ПАТ «ПУМБ» про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки відмовлено у повному обсязі у зв'язку із закінченням строку позовної давності.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що після ухвалення Київським районним судом м. Одеси рішення від 22 листопада 2011 року про стягнення боргу станом на 08 грудня 2010 року ні позичальником, ні поручителем не здійснювалось погашення кредитного боргу за весь період. Враховуючи те, що позивач протягом трьох років від дня настання строку прострочення виконання зобов'язання зі сплати процентів за кредитом не пред'явив позову до відповідачів, клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з поважних причин з такими вимогами не надавалось, суд встановив, що позивач пропустив позовну давність для звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та це є підставою відмови у задоволенні позову згідно із заявою представника відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ПУМБ» задоволено частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення. Позов ПАТ «ПУМБ» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ПУМБ» суму в розмірі 80 495, 88 дол. США. У інший частині позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, посилався на те, що оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення відсотків повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. З цих підстав колегія суддів дійшла висновку про те, що стягненню підлягають несплачені відсотки за користування кредитом починаючи з 21 травня 2012 року (за три роки до подання позову) до 26 березня 2015 року, у межах позовної давності, про яку було заявлено відповідачем. Відмовляючи у частині позову про стягнення заборгованості з поручителя, суд апеляційної інстанції керувався тим, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року з боржника та поручителя, вже була стягнута заборгованість за тілом кредиту у повному обсязі, з огляду на що колегія суддів вважала, що порука відповідно до статті 559 ЦК України припинала свою дію. Вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено у межах строку дії поруки: 6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі. Тому навіть якщо у межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами цього строку.

ОСОБА_3 у липні 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що позовна давність за вимогами про стягнення відсотків спливла, тому підстави для задоволення позову про стягнення відсотків за три роки до дня звернення до суду із цим позовом відсутні. Окрім цього зазначив, що умова про видачу кредиту в іноземній валюті є несправедливою, такою що порушує його права як споживача.

ПАТ «ПУМБ» у липні 2017 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у позові до ОСОБА_4, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що проценти за користування кредитом повинні сплачуватись згідно із графіком, щомісячними платежами, до 12 жовтня 2022 року. Таким чином, оскільки порука припиняється лише у частині окремих щомісячних платежів, відповідно, вимоги до поручителя у межах шести місяців до дня звернення до суду із цим позовом підлягали задоволенню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «ПУМБ» прийнято до провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-УІІІ, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 15 червня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з кредитним договором від 12 жовтня 2007 року № 5756698, укладеним між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_3, позичальник отримав кредит у розмірі 310 000, 00 дол. США, який зобов'язався повернути у строк до 12 жовтня 2022 року, а також сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 11, 9 % річних та інші передбачені платежі в сумі, в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Щодо фактичних обставин

12 жовтня 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 5757787, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язалась відповідати перед ЗАТ «ПУМБ» за належне виконання ОСОБА_3 виниклого зобов'язання за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року № 5756698.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року у справі № 1512/2-2936/11 за позовом ПАТ «ПУМБ» стягнута достроково заборгованість у повному обсязі з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно за кредитним договором від 12 жовтня 2007 року № 5756698, у загальному розмірі 267 668, 12 дол. США станом на 08 грудня 2010 року.

Зазначене рішення виконано не було з тих підстав, що ПАТ «ПУМБ» пропустило строк на звернення з виконавчими листами до виконавчої служби.

У зв'язку з невиконанням відповідачами умов кредитного договору від 12 жовтня 2007 року № 5756698 утворилася заборгованість за відсотками за період з 09 грудня 2010 року до 15 березня 2015 року (включно) у розмірі 119 101, 27 дол. США.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У договорі поруки, укладеному між банком та ОСОБА_4, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, тому в наведеному випадку підлягають застосуванню правила частини четвертої статті 559 ЦК України.

Судами встановлено, що у 2011 році ПАТ «ПУМБ» звернулось до відповідачів із позовом про звернення стягнення заборгованості за кредитом у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги ПАТ «ПУМБ» про те, що порука припинилася лише у частині окремих щомісячних платежів, є необґрунтованими, оскільки у справі № 1512/2-2936/11 банком пред'явлено позов про дострокове стягнення суми кредиту у повному обсязі, включаючи залишок суми кредиту, суму прострочених платежів, відсотки та пеню.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18), що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Таким чином, враховуючи, що внаслідок пред'явлення позову про стягнення заборгованості у повному обсязі, банк на підставі статті 1050 ЦК України фактично змінив строк виконання зобов'язання та зумовив визначення моменту початку перебігу строку, у межах якого зобов'язаний був звернутись із позовом до поручителя.

Враховуючи положення частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд зобов'язаний перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог наведеної норми права.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Встановивши фактичні обставини, суд апеляційної інстанції правильно визначив правову природу цивільних відносин між банком та поручителем та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині вимог до ОСОБА_4, з огляду на що касаційну скаргу ПАТ «ПУМБ» необхідно залишити без задоволення.

Стосовно доводів касаційної скарги ОСОБА_3 Верховним Судом враховано таке.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням наведеного у досліджуваній справі Верховний Суд зробив висновок про відсутність у банку правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом з огляду на те, що у 2011 році банк пред'явив до відповідачів вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове виконання кредитного зобов'язання шляхом пред'явлення відповідного позову.

Наведених норм права суд апеляційної інстанції належним чином не застосував та дійшов необґрунтованих висновків про можливість стягнення заборгованості за процентами, що нараховані після зміни строку виконання основного зобов'язання.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з доводами заявника ОСОБА_3 у цій частині, з огляду на що рішення суду апеляційної інстанції у частині задоволення позову до цього відповідача підлягає скасуванню.

Щодо застосування судом першої інстанції позовної давності

Враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції ОСОБА_3 надав суду заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Разом з тим позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування позивач втратив право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів та неустойки на них є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після настання строку погашення кредиту у повному обсязі позивач не вправі нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів за кредитом, що стало предметом позову, а отже, відсутні підстави стверджувати про наявність порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суд зробив помилковий висновок про стягнення відсотків за кредитом, строк якого закінчився, а суд першої інстанції необґрунтовано застосував позовну давність до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов переконання, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень у відповідній частині.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_3 у зв'язку з безпідставністю вимог.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року скасувати у частині задоволення позову до ОСОБА_3.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року у частині вимог до ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик