ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2709/18 Справа № 188/1618/17 Суддя у 1-й інстанції - Бурда П.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності, -

в с т а н о в и л а:

22 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності.

Вказувала, що у 2000 році відповідачем було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 вартістю 40.000 грн., право власності на який зареєстроване за відповідачем.

Зазначала, що під час перебування у шлюбі з 20 грудня 2003 року по 26 жовтня 2010 року спільно з відповідачем за спільні кошти та за рахунок власної праці вони значно збільшили вартість майна відповідача та збільшили кількість господарських споруд на території домоволодіння. Вказаний будинок добудовано майже наполовину, проведено ремонтні роботи всередині будинку та зовні, обладнано системою парового опалення. В результаті добудови та ремонту вартість вказаного будинку, на думку позивача, збільшилась на 25.000 грн. Так само, вказує позивач, за рахунок спільних коштів подружжя, власної участі, власних коштів позивача було збудовано підвал, літню кухню, сарай, вугільник, літній душ, встановлено нову огорожу. На будування вказаних об'єктів сторонами було витрачено 20.000 грн., в результаті чого загальна вартість домоволодіння також значно збільшилась.

Посилаючись на ст.ст.60-63,68 СК України, ст.368 ЦК України, позивач просила визнати за сторонами у справі право спільної сумісної власності на житловий будинок, підвал, літню кухню, сарай, вугільник, літній душ, металеву огорожу розташовані по АДРЕСА_1 і стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2018 року судові витрати ОСОБА_1 залишено за нею; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 1.300 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просила скасувати рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі правової оцінки, наданої при розгляді цивільної справи №188/890/15-ц, проігнорувавши докази позивача; неправильно встановив обставини, що мають значення для справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 07 липня 2015 року вже зверталася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю.

За правилами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року (а.с.59-62) у справі №188/890/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу сторін в період з 28 березня 2000 року по 20 грудня 2003 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року (а.с.63-65) рішення суду першої інстанції скасоване і в позові відмовлено. Цим рішенням встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 червня 2000 року відповідач придбав домоволодіння АДРЕСА_1 у ОСОБА_3

Вказуючи на підставу скасування рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, апеляційний суд зазначав, що як убачається зі змісту поданої позивачем позовної заяви, її метою було встановлення факту проживання її та відповідача однією сім'єю та визнання за нею права на частину майна, придбане за період з 28 березня 2000 року по день реєстрації шлюбу 20 грудня 2003 року. Такі правовідносини врегульовані ст.74 СК України, яка діє з 1 січня 2004 року. Розглядаючи справу апеляційний суд прийшов до висновку, що в період з 28 березня 2000 року по 20 грудня 2003 року діяли КпШС України та Закон України «Про власність», сам лише факт проживання однією сім'єю в період з 28 березня 2000 року по 20 грудня 2003 року не є підставою для визнання за позивачем права спільної сумісної власності на майно.

Право приватної власності на житловий будинок по вул.Першотравневій,130 у с.Миколаївка зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, виданого 12 червня 200 року Промисловою товарною біржею, що підтверджується реєстраційним посвідченням за записом №9-144 від 21 червня 2000 року в реєстраційній книзі Павлоградського бюро технічної інвентаризації (а.с.122).

20 грудня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, позивач отримала прізвище «Бардаченко», що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1, виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними, допустимими та достатніми доказами, що внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат позивача в період шлюбу житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 може бути визнаний за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась з позовом в порядку ст.62 СК України та наполягала, що майно за час перебування у шлюбі з відповідачем істотно збільшилось, в тому числі за рахунок її праці та її коштів.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна необхідно мати на увазі, що таке збільшення повинно відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вартість ремонтних робіт та інших поліпшень, на які посилалась позивач, та відсутні докази того, що саме внаслідок їх проведення істотно збільшилась вартість спірного домоволодіння.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірне домоволодіння істотно збільшилося у своїй вартості саме за рахунок її грошових та трудових затрат, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості, правові підстави для визнання його спільною сумісною власністю подружжя відсутні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що істотне збільшення є тією величиною, яка робить недостатнім застосування іншого способу захисту прав відшкодування понесених позивачем витрат. Збільшення вартості майна має бути настільки відчутним, щоб доцільність трансформації приватної власності попереднього власника на це майно в спільну сумісну власність подружжя була очевидною та відповідала принципам розумності та справедливості.

Доводи наведені в апеляційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», №63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2018 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.