Справа № 141/678/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року смт. Оратів

Оратівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Лисака О.І.

за участю секретаря Невмержицької Я.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Осичнянської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на майно, без участі сторін,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Осичнянської сільської ради Оратівського району Вінницької області про визнання права власності на майно, згідно із яким він має право на пайовий фонд майна Колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» в розмірі 213712 грн., що підтверджується Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського господарства (майновий сертифікат) серія ВІ №005260 від 27.03.18, та в розмірі 11261 грн. що підтверджується Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського господарства (майновий сертифікат) серія ВІ №005259 від 21.03.18.

До складу майна Колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» входить корівник 4-х рядний №40 1987 року забудови, вартістю 133425, що розташований по вул. Вишневій, 54, с. Осична, Оратівського району Вінницької області та склад міндобрив №42 1989 року забудови, що розташований по вул. Вишневій, 56, с. Осична Оратівського району Вінницької області.

При реорганізації бувшого КСП «Нива» с.Осична була проведена кропітка робота з розпаювання майнового комплексу. Проте була незавершена з причин незацікавленості бувшого керівництва, оскільки майно не було розподілене в натурі, між власниками, що унеможливило його ефективно використовувати, проводити контроль, а також укладати одноосібно договори з його використання.

Оскільки КСП «Нива» ліквідовано, позивач обмежений в праві отримати у власність майно, на яке має право у відповідності до свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства.

Вирішення питання виділення майнового паю в натурі знаходиться в компетенції зборів, такі збори вправі вирішувати питання при наявності 2/3 власників майнових паїв, проте збори власників майнових паїв в с.Осична не збирались з 2002 року.

В свою чергу позивачем було докладено багато зусиль по усуненню зазначених порушень. Так він неодноразово звертався в інстанції різних рівнів, на які було покладено обов'язки з вирішення питань виділення майна в натурі при реорганізації бувшого КСП «Нива» с.Осична. В ході розгляду звернень до державних інстанцій надавались відповіді в яких зазначалось, що «Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємствах», затверджено наказом Міністерства агрополітики України від 14.03.2001 року, а спірні питання щодо розподілу майна між співвласниками вирішуються в судовому порядку.

Так, як майно на яке він претендує знаходиться на території Осичнянської сільської ради, а КСП «Нива» ліквідована, тому ОСОБА_1 змушений звернутися до суду. Просить суд визнати за ним право власності на корівник 4-х рядний №40, 1987 року забудови, що розташований по вул. Вишневій, 54 в с. Осична Оратівського району Вінницької області та на склад міндобрив №42, 1989 року забудови, що розташований по вул. Вишневій, 56 в с. Осична Оратівського району Вінницької області.

Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача сільський голова Осичнянської сільської ради Оратівського району Вінницької області ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надавши заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Від учасників справи до суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України, у звязку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу, не здійснюється.

Суд, вивчивши вимоги позову, дослідивши докази в справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має право на пайовий фонд майна Колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» в розмірі 213712 грн., що підтверджується Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського господарства (майновий сертифікат) серія ВІ №005260 від 27.03.18, та в розмірі 11261 грн. що підтверджується Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського господарства (майновий сертифікат) серія ВІ №005259 від 21.03.18.

До складу майна Колективного сільськогосподарського підприємства «Нива» входить корівник 4-х рядний №40 1987 року забудови, вартістю 133425, що розташований по вул. Вишневій, 54, с. Осична, Оратівського району Вінницької області та склад міндобрив №42 1989 року забудови, що розташований по вул. Вишневій, 56, с. Осична Оратівського району Вінницької області.

Окрім того, позивачем доведено, що він неодноразово звертався в різні державні органи, на які було покладено обов'язки з вирішення питань виділення майна в натурі при реорганізації бувшого КСП «Нива» с.Осична, однак йому було надано роз'яснення що позивач може звернутись до суду для визнання права власності на нерухоме майно .

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об'єктивний і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Відповідно до розяснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Статтею ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України передбачено: «Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним».

Разом з цим, суд вважає зазначити, що у пункті 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004 зазначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес.

Отже, на переконання суду, позивачем ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

За таких обставин, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідачів), а тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, передбачених ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

На підставі ст.ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 328, 392 ЦК України, керуючись Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, ст.ст. 4,12, 13, 76, 81, 200, 206, 212, 258, 259, 265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на корівник 4-х рядний №40, 1987 року забудови, що розташований по вул. Вишневій, 54 в с. Осична Оратівського району Вінницької області.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на склад міндобрив №42, 1989 року забудови, що розташований по вул. Вишневій, 56 в с. Осична Оратівського району Вінницької області.

Судові витрати залишити без відшкодування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 354, 355 ЦПК України та відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги через Оратівський районний суд Вінницької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

СУДДЯ О.І. Лисак