Постанова

Іменем України

5 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 2-2064/2007

провадження № 61-13026св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

особа, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_6,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційнускаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Козаченка В. І., Прокопчук Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2007 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 4 січня 2007 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого вона придбала у власність 14/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1

Зазначений договір був укладений в письмовій формі. Всі умови договору сторонами були виконані, однак відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Ураховуючи викладене та посилаючись на частину другу статті 220 ЦК України, ОСОБА_4 просила суд визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним та визнати за нею право власності на 14/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 лютого 2007 року у складі судді Димитрова В. І. позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу від 4 січня 2007 року, у відповідності з яким

ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_5 14/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 дійсним. Визнано право власності ОСОБА_4 на вказану частку домоволодіння.

Рішення районного суду мотивовано тим, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору, претензій щодо предмета договору не мають, а тому на підставі статей 220, 655, 657 ЦК України визнав договір купівлі-продажу дійсним та визнав право власності ОСОБА_4 на 14/100 часток домоволодіння

АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням районного суду, ОСОБА_6 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що його права, як співвласника домоволодіння порушені, оскільки він мав першочергове право на придбання частки нерухомого майна.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо укладення сторонами в простій письмовій формі договору купівлі-продажу від 4 січня 2007 року на відчуження зазначеної частки нерухомого майна. Тому, за відсутністю в матеріалах справи такого договору, районний суд дійшов безпідставного висновку про доведеність самого факту укладення між сторонами договору купівлі-продажу частки нерухомого майна та, як наслідок, визнання права власності на предмет договору за покупцем. Крім того, суд першої інстанції при розгляді справи не врахував, що зазначене домоволодіння має інших співвласників й не зробив висновку чи порушуються їх права та законні інтереси внаслідок задоволення позовних вимог щодо переходу права власності на частку цього домоволодіння.

У касаційнійскарзі, поданій у червні 2017 року, ОСОБА_4,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зазначала про те, що ОСОБА_6 надав суду недостовірну інформацію про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення та невірно обрав спосіб захисту свого порушеного права, зокрема судом не було враховано вимог статті 362 ЦК України.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Згідно частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить 14/100 часток у домоволодінні АДРЕСА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня 2006 року.

Разом з тим, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 вересня

2006 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що районний суд за відсутністю в матеріалах справи договору купівлі-продажу від 4 січня 2007 року на відчуження частки нерухомого майна, зокрема, договору укладеного в простій письмовій формі, безпідставно ухвалив рішення про доведеність самого факту укладення між сторонами такого договору та, як наслідок, визнання права власності за покупцем. Крім того, суд першої інстанції при розгляді справи не врахував, що зазначене домоволодіння має інших співвласників й не зробив висновку чи порушуються їх права та законні інтереси при визнанні такого договору укладеним та задоволенні позовних вимог щодо переходу права власності на частку цього домоволодіння.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников