АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/15741/15-ц

Провадження № 22-ц/787/492/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Крижова О.Г.

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту незазначена

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Боймиструк С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2017 рокув справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_6 у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу як вдаваний правочин, визнання недійсним іпотечного договору, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2013 року в Рівненський міський суд надійшов позов ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованої за кредитним договором №1701/0308/88-016 від 04.03.2008 року та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку громадян, що проживають та зареєстровані в даній квартирі (справа № 569/20543/13-ц).

20 січня 2014 року ОСОБА_3 в своїх інтересах та як законний представник в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подала по цивільній справі №569/20543/13-ц зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Сведбанк», третя особа на стороні позивача - ОСОБА_6 в справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 як вдаваний правочин, визнання недійсним іпотечного договору, який ухвалою суду від 10 квітня 2014 року був прийнятий та об'єднаний в одне провадження із первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку громадян.

06 березня 2015 року позивач за первісним позовом подав до суду заяву, якою змінив предмет позову та просить суд стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача загальну суму заборгованості за кредитним договором № 1701/0308/88-016 від 04.03.2008 року в сумі 65397,31 доларів США.

Ухвалою суду від 12 листопада 2015 року дані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Кредитним договором та позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», ПАТ «Сведбанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_6 в справах дітей ВК РМР про визнання недійсним договору купівлі-продажу як вдаваний правочин, визнання недійсним іпотечного договору роз'єднано, виділено їх у самостійні провадження. Справі за позовними вимогами ОСОБА_3 присвоєно №569/15741/15ц.

В обґрунтування своїх позовних вимог в даній справі ОСОБА_3 зазначила, що з 15 березня 1996 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 і від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей. Після реєстрації шлюбу і до червня 2004 року їх сім'я , яка на той час складалась з неї, її чоловіка та двох дітей - дочки ОСОБА_9 та сина ОСОБА_10, проживала в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, яка належала на праві приватної власності її чоловіку. Після того, як вона завагітніла третьою дитиною, їх сім'я стала шукати шляхи придбання квартири більшого розміру. Дізнавшись про їх намір купити більшу квартиру, її матір ОСОБА_11 15 травня 2004 року подарувала свої заощадження її дітям: дочці ОСОБА_9 та сину ОСОБА_10 40000 грн. в рівних частках при умові, що ці кошти будуть витрачені на купівлю квартири, і їх діти - її онуки, будуть її співвласниками.

18 серпня 2004 року її чоловік ОСОБА_4 продав належну йому на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 20269 грн.. 21 серпня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 за 95400 грн. з розстроченням платежу. Так, 68900 грн. були сплачені ОСОБА_4 під час підписання договору, а решта 26500 грн. повинна була бути сплачена до 01 вересня 2004 року після отримання кредиту в Рівненській філії „Укрсиббанку". Зі сплачених 68900 грн., 40000 грн. - це кошти, які подарувала її матір їх дітям, 20269 грн. - кошти, отримані від продажу однокімнатної квартири, а 8631 грн. - їх з чоловіком заощадження. Кошти в сумі 26500 грн. ОСОБА_4 були сплачені після отримання кредиту, який на даний час виплачений. Спірна квартира купувалась для всіх членів їх сім'ї, за кошти батьків та дітей і відповідно є їх спільною сумісною власністю. Свою згоду на укладення її чоловіком даного правочину, вона надавала вже після нотаріального посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.

Просить суд визнати недійсним, удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та встановити, що в дійсності 21 серпня 2004 року був укладений договір купівлі-продажу даного нерухомого майна між продавцем ОСОБА_5 та покупцями ОСОБА_4, нею та їх дітьми - дочкою ОСОБА_9 та сином ОСОБА_10 та перевести на них права та обов'язки покупців по даному договору.

Просить також визнати недійсним іпотечний договір №1701/0308/88-016-Z-1, посвідчений 04 березня 2008 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Матвійчуком О.С. та зареєстрований в реєстрі за №971 на забезпечення виконання вимог, що випливають з кредитного договору №1701/0308/88-016 від 04.03.2008 року, оскільки він укладався без згоди всіх співвласників квартири, без згоди органів опіки та піклування, всупереч інтересам їх неповнолітніх дітей, які постійно з часу придбання, проживали та проживають на даний час в спірній квартирі.

Вважає, що нею не пропущено строк звернення до суду з даним позовом. При цьому покликається на положення п.4 ч.1 ст.261 ЦПК України, а також на те, що про порушення прав її дітей на спірну квартиру дізналась після отримання її чоловіком з суду копії позову ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованої за кредитним договором №1701/0308/88-016 від 04.03.2008 року та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку громадян, що проживають та зареєстровані в даній квартирі, тобто і їх неповнолітніх дітей. До 2013 року ніхто, в тому числі і кредитор, не заперечував право власності їх неповнолітніх дітей на спірну квартиру, ніхто не звертався з позовом до суду про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі шляхом звернення стягнення на іпотечне майно - спірну квартиру.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2017 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_6 у справах дітей ВК РМР про визнання недійсним договору купівлі - продажу як вдаваний правочин, визнання недійсним іпотечного договору.

Визнано удаваним на підставі ст.235 ЦК України договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та встановлено, що в дійсності 21 серпня 2004 року був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 між продавцем ОСОБА_5 та покупцями ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, який був посвідчений 21 серпня 2004 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком І.М. та зареєстрований в реєстрі за №4155 та перевести на них права та обов'язки покупців по даному договору.

Визнано недійсним іпотечний договір №1701/0308/88-016-Z-1, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_14 (права за яким було відступлено ВАТ «Сведбанк» на користь ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відповідно до договору від 28.11.2012 року), посвідчений 04.03.2008 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Матвійчуком О.С. та зареєстрований в реєстрі за №971 на забезпечення виконання вимог, що випливають з кредитного договору №1701/0308/88- 016 від 04.03.2008 року.

У поданій апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»вважає рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2017 року незаконним, необ'єктивним, упередженим та таким, що ухвалене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що між договором дарування коштів тещею ОСОБА_4 та оспорюваним договором купівлі-продажу існує тривалий (більше ніж 4 місяці) проміжок часу, а доказів про те, що саме кошти неповнолітніх дітей пішли на придбання даної квартири відсутні, або дані кошти були використанні для придбання даної квартири, а не чогось іншого, що призвело до неправильного висновку суду про те, що дана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_3 та їхнім неповнолітнім дітям. Обов'язок доказування лежить на стороні, яка посилається на обставини, як па підставу своїх вимог, тобто на позивача в даному випадку.

Вказує, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулася з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором. Під час розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 рішення щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_4 вступило в закону силу, а суд, що розглянув справу за позовом про визнання договору купівлі-продажу удаваним та договору іпотеки недійсним видав ТОВ «ФК «Вектор Плюс» виконавчий лист від 10.10.2017 року. Після чого дана обставина не підлягала встановленню судом, а рішення суду щодо стягнення заборгованості не виконане на даний час. Суд першої інстанції достовірно знав про існування такої заборгованості, але встановив, що кредит сплачено.

Також зазначає, що при розгляді справи до суду викликався приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Онищук І.М. та надавав суду пояснення, що згода позивачкою була надана до посвідчення оспорюваного договору. Посвідчення даного правочину та заяви про надання такої згоди було здійснено до вимог чинного законодавства та оспорюванню не підлягало ні сторонами, ні позивачкою, а ні іншими особами.

Судом першої інстанції не надано жодної оцінки та не вмотивовано їх відхилення, або надана неправильна оцінка письмовим доказам по справі, зокрема наданим матеріалам приватними нотаріусами, що посвідчували і оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, та іпотечний договір, що безпідставно визнано судом недійсним. Серед них і заяви позивачки про надання згоди на власний розсуд купувати квартиру та заява про надання згоди укладати кредитний договір та договір іпотеки, яким передано дане житло у забезпечення кредитних зобов'язань, із зазначенням позивачкою відсутності факту проживання і реєстрації малолітніх дітей (заява №4157 від 21.08.2004. заява № 970 від 04.03.2008), копія будинкової книги, де вбачається, що малолітні діти зняті з реєстрації на момент вчинення правочинів. Позивачем не надано жодного доказу права власності або користування житлом неповнолітніми дітьми на момент укладення оспорюваних договорів, проте суд дійшов до протилежних висновків.

Крім того, судом першої інстанції при винесенні рішення по даній справі не взято до уваги, що позовна заява ОСОБА_3 подана до суду 20 січня 2014 року з пропущенням строків позовної давності. Так, як особа знала та усвідомлювала про усі наслідки, у разі невиконання ОСОБА_4 кредитних зобов'язань з моменту укладення кредитного договору та договору іпотеки ОСОБА_4, надавши згоду на такі правочини в момент їх нотаріального посвідчення (21.08.2004 року - договір купівлі-продажу, 04.03.2008 року - кредитний та іпотечні договори), стверджуючи, що її малолітні діти не мають права власності та користування даним майном. В результаті не застосовано судом строки позовної давності відповідно до клопотання ТОВ «ФК «Вектор Плюс» під час розгляду справи.

Просять скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким повністювідмовити у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_6 у справах дітей ВК РМР про визнання недійсним договору купівлі- продажу, як вдаваного правочину, визнання недійсним іпотечного договору.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

15 грудня 2017 року набирала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, та фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Квартира АДРЕСА_4 купувалась за спільні кошти всіх членів сім'ї ОСОБА_4, включаючи їх неповнолітніх дітей та для їх проживання. Відповідно дана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і на час посвідчення оспорюваного іпотечного договору, в ній фактично проживали з батьками неповнолітні діти подружжя ОСОБА_8 - ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_15 права яких були порушені оспорюваним договорами.

Такі висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Позивачка ОСОБА_3 не довела тих обставин на які посилалась в позові і вони не підтверджуються, а навпаки спростовуються доказами по справі. Зокрема, не доведена узгодженість вчинення дій обох сторін, як покупця так і продавця квартири на приховання іншого правочину, мотиви такого приховання.

Як вбачається з матеріалів справи, що з 15 березня 1996 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають трьох дітей: неповнолітнього сина ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_3, дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається із свідоцтва про шлюб та свідоцтв про народження дітей (а.с.7, 8, 11).

З метою отримання коштів для придбання більшої квартири для проживання сім'ї, 18 серпня 2004 року відповідач ОСОБА_4 продав належну йому на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 для ОСОБА_17 за 20269 грн., які були отримані продавцем до підписання договору (а.с.6, 12-13).

Як стверджує позивачка ОСОБА_3, 15 травня 2004 року ОСОБА_11 подарувала своїм онукам ОСОБА_8 та ОСОБА_7 по 20000 грн. кожному на придбання житлового помешкання, співвласниками якого вони мають бути. Кошти в сумі 40000 грн. були отримані законним представником неповнолітніх дітей - ОСОБА_8, що підтверджується письмовим договором (а.с.9).

Однак, цей договір нотаріально не посвідчений, а тому не може бути належним та допустимим доказом по справі, щодо дольової участі неповнолітніх дітей частиною коштів подарованих бабусею в придбанні квартири, оскільки відповідно до ч.5 ст.719 ЦК України, дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, цей договір не може підтверджувати виникнення окремого права неповнолітніх на той час ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на частку у праві власності на придбану відповідачем ОСОБА_4 квартиру.

21 серпня 2004 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_4 за 95400 грн. з розстроченням платежу. Під час оформлення договору, покупцем були сплачені продавцю 68900 грн., а решту в сумі 26500 грн. ОСОБА_4 були сплачені після отримання кредиту в Рівненській філії «Укрсиббанк» (а.с.87).

На час посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, позивачкою ОСОБА_3 нотаріусу була надана заява про надання згоди відповідачу ОСОБА_4 на власний розсуд купувати квартиру (а.с.139).

Посилання ОСОБА_3, на порядкові номери записів в реєстрі №4155 та №4157, які підтверджують що вона свою згоду надавала після вчинення правочину не заслуговують на увагу та є надуманими.

Як вбачається з нумерації нотаріальних бланків, на яких 21 серпня 2004 року вчинено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 та надано ОСОБА_3 згоду чоловікові на вчинення цього правочину, вони є порядковими № 762469 та відповідно № 762470, що вказує на те що ці правочини вчинялись одночасно.

Цю обставину підтвердив в місцевому суді при допиті нотаріус І.М. Онищук.

Зазначеним обставинам та наявним доказам в справі місцевий суд дав невірну оцінку.

04 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №1701/0308/88-016 за умовами якого банк надав позичальнику 55000 доларів США. Тоді ж був укладений іпотечний договір №1701/0308/88-016-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Матвійчуком О.С. та зареєстрований в реєстрі за №971 на забезпечення виконання вимог, що випливають з кредитного договору №1701/0308/88-016 від 04.03.2008 року. (а.с.89-93).

Того ж дня ОСОБА_3 подала нотаріусу заяву про надання згоди своєму чоловіку ОСОБА_4 укладати кредитний договір та договір іпотеки, яким передано дане житло у забезпечення кредитних зобов'язань, із зазначенням нею відсутності факту проживання і реєстрації малолітніх дітей (заява №970 від 04.03.2008 року) (а.с.127).

Оскільки, на час передачі квартири в іпотеку неповнолітні діти не були співвласниками квартири, і як зазначено вище окремих прав на неї не мали, в ній не проживали, як ствердила банку сама ж позивачка та були виписані, то підстав для отримання дозволу органів опіки та піклування про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_4 не було.

Висновок місцевого суду, що іпотекодавець ОСОБА_4, не попередив іпотекодержателя ПАТ «Сведбанк» до укладення договору, про право власності та користування його неповнолітніх дітей на предмет іпотеки і це не виключає можливість в судовому порядку визнати іпотечний договір недійсним не є категоричним, тобто є припущенням.

Як зазначено вище, в неповнолітніх на той час дітей сім'ї ОСОБА_4 не виникло окремого права на квартиру батьків.

Якщо банку, при укладені кредитного та іпотечного договорі ОСОБА_4 або ОСОБА_3 були повідомлені недостовірні дані, то відповідальність за це має нести не банк чи фактор, а саме вони і такі дії не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним. Підстави для задоволення заявленого в справі позову відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанції не дотримався вимог норм матеріального та процесуального права, не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи і ухвалив рішення за недоведених обставин, які визнав встановленими, а тому подана апеляційна скарга, виходячи з меж її доводів підлягає до задоволення, а оскаржене у справі судове рішення підлягає до скасування.

Відповідно до ст.141 ЦК України, сплачений ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 1461,6 грн. судового збору підлягає стягненню з позивачки.

Керуючись ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2017 року скасувати та прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», третя особа на стороні позивача ОСОБА_6 у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсним договору купівлі - продажу як вдаваний правочин, визнання недійсним іпотечного договору - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 1461 (одну тисячу чотириста шістдесят одну) грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст виготовлено 27 квітня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук