Єдиний унікальний номер 227/2487/18 Номер провадження 22-ц/4804/3/18
Головуючий у 1 інстанції: Мацишин Л.С. Єдиний унікальний номер 227/2487/18
Суддя-доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/4804/3/18 Категорія: 27
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Азевича В.Б., Жданової В.С.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області цивільну справу № 227/2487/18 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 серпня 2018 року (суддя Мацишин Л.С., повне судове рішення складено 22 серпня 2018 року)

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те, що 11 квітня 2008 року між ним та відповідачкою був укладений договір позики, згідно з яким він передав, а відповідачка отримала грошові кошти в сумі 20 000 грн., що на дату укладення договору позики еквівалентно 2 667 євро. Відповідно до розписки відповідачка зазначену суму зобов'язувалась повернути в місячний строк після пред'явлення ним вимоги про повернення коштів. 27 квітня 2017 року він направив на адресу відповідачки вимогу про повернення грошей у місячний строк - до 27 травня 2017 року. Однак, на дату подачі позову відповідачка борг не повернула, тому просив стягнути з неї заборгованість за договором позики в сумі 78 596,49 грн., що становить 2 667 євро за курсом Національного банку України станом на термін повернення позики - на 27 травня 2017 року, 3% річних від вказаної суми у розмірі 2 357,89 грн. та у відшкодування моральної шкоди 15 000 грн..

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 серпня 2018 року позов задоволено частково. Стягнено з відповідачки на користь позивача суму боргу за договором позики на підставі розписки від 11 квітня 2008 року у розмірі 20 000 грн. основного боргу та три відсотки річних за користування коштами у розмірі 641, 10 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 206, 41 грн. 00 коп., у задоволенні решта позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення. Зокрема, зазначає, що суд безпідставно відхилив його доводи про застосування статей 524, 533 ЦК України. За загальним правилом, якщо у зобов'язанні використовуються грошові еквіваленти в іноземній валюті, то виконуватися таке зобов'язання повинно в гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день платежу, ця позиція кореспондується з висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові №6-284цс17 від 01 березня 2017 року. Крім цього, з відповідачки підлягає стягненню грошова сума у розмірі 15 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок того, що зобов'язання по поверненню боргу не було добровільно виконано відповідачкою у строк, передбачений договором позики.

В засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_4 підтримувала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні.

Позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 в засідання апеляційного суду не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень - судових повісток. Від позивача та адвоката відповідачки ОСОБА_5 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно із ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому суд визнав можливим розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду слід скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики і розподілу судового збору та ухвалити нове рішення про задоволення вказаної позовної вимоги, в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди рішення слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає в частині вирішення вимог щодо стягнення боргу за договором позики.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки від 11 квітня 2008 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 20 000 грн., що еквівалентно 2 667 євро. Вказану суму зобов'язується повернути в місячний строк після вимоги ОСОБА_2 про повернення грошей (а. с. 10).

28 квітня 2017 року позивач направив на адресу відповідачки вимогу про повернення наданих за договором позики від 11 квітня 2008 року грошових коштів у сумі, еквівалентній 2 667 євро протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги (а.с.11).

Оскільки у вказаний у вимозі строк кошти повернуті не були 19 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.

У відзиві на позовну заяву відповідачка посилалась на те, що вона не отримувала від позивача 2 667 євро, позика надавалась в сумі 20 000 грн., що підтверджено письмовою розпискою.

Суд прийшов до висновку про невиконання відповідачкою взятих на себе боргових зобов'язань щодо повернення боргу в сумі 20 000 грн., відповідно до наданої письмової розписки та стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 20 000 грн., а також 3% річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України у розмірі 641,10 грн..

З вказаним висновком суду в частині визначення розміру боргу погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Зі змісту статті 526 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідачкою умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконувались, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з неї заборгованості на користь позивача.

Однак суд дійшов помилкового висновку про те, що стягненню підлягає сума боргу у розмірі 20 000 грн..

Так, у письмовій розписці, написаній відповідачкою, зазначено, що 11 квітня 2008 року вона дійсно отримала від ОСОБА_2 гроші в сумі 20 000 грн., що в еквіваленті становить 2 667 євро, вищевказану суму зобов'язується повернути у місячний строк після вимоги ОСОБА_2 про повернення грошей.

Частиною другою статті 524 ЦК України та частиною третьою статті 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті у випадках, встановлених законом.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №200/15256/15-ц.

Тому посилання заявника апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом статті 533 ЦК України є вірним.

Враховуючи, що відповідачка зобов'язалась повернути позивачеві гроші в сумі, що в еквіваленті складає 2 667 євро, вимоги позивача про стягнення неповернутої позики у розмірі 78 596,49 грн., що складає 2 667 євро за курсом НБУ станом на встановлений ним у вимозі день повернення позики - на 27 травня 2017 року ( 29,47 грн. за 1 євро) є обґрунтованими (2 667 євро х 29,47 грн. = 78 596,49 грн.).

На підставі ст. 625 ЦК України підлягають стягненню 3% річних від несвоєчасно виконаного зобов'язання, строк повернення позики, встановлений вимогою позивача - 27 травня 2017 року, позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних в сумі 2 357,89 грн. із розрахунку 78 596,49 грн. х3х365 : 365:100, тобто фактично за 365 днів.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

З урахуванням викладеного, рішення суду в частині стягнення з відповідачки на користь позивача боргу за договором позики на підставі розписки від 11 квітня 2008 року у розмірі 20 000 грн. основного боргу та трьох відсотків річних за користування коштами у розмірі 641, 10 грн., а також в частині розподілу судового збору слід скасувати та задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з відповідачки на користь позивача борг за договором позики в сумі 78 596,49 грн. та 3% річних від вказаної суми у розмірі 2 357,89 грн..

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд обґрунтовано виходив із того, що договором, укладеним між сторонами, не передбачено обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди, а копії медичних документів щодо обстеження стану здоров'я позивача не підтверджують причинно - наслідкового зв'язку між станом його здоров'я та не виплатою відповідачкою заборгованості за договором позики.

Вказаний висновок суду є вірним, а посилання позивача у апеляційній скарзі на ч.1 ст. 1167 ЦК України необґрунтоване, оскільки вказаною нормою врегульовані не договірні зобов'язання, у той час, як правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики. Тому в частині вирішення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Згідно з частинами 1,13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних задовольняються у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в сумі 2 023,85 грн. (809,54 грн. за вимоги майнового характеру при подачі позову та 1 214,31 грн. за вимоги майнового характеру при подачі апеляційної скарги).

Згідно з пунктами 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права є підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 22 серпня 2018 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики та судового збору.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 11 квітня 2008 року в сумі 78 596,49 грн., 3% річних від вказаної суми у розмірі 2 357,89 грн., а всього 80 954, 38 грн. (вісімдесят тисяч дев'ятсот п'ятдесят чотири гривні) 38 коп..

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 023,85 грн. (дві тисячі двадцять три гривні) 85 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.С. Краснощокова

Судді: В.Б. Азевич

В.С. Жданова

Повне судове рішення складене 05 грудня 2018 року.

Суддя: Н.С. Краснощокова