Справа № 502/409/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2018 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О. А.,

за участю секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

розглянувши цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

до

ОСОБА_3

Кілійської міської ради

про встановлення факту спільного проживання

та визнання права власності на спадкове майно

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на спадкове майно. З уточненої позовної заяви, вбачається, що 4 серпня 1959 року позивач народився в м. Кілія Кілійського району Одеської області та його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3. В серпні 2013 року батько позивача ОСОБА_4 проживав в м. Мултнома в штаті Орегон в США. 8 серпня 2013 року ОСОБА_4 помер. ОСОБА_4 поховали на кладовищі міста Портланд штату Орегон США, але провести українську державну реєстрацію смерті ОСОБА_4 та отримати свідоцтво про смерть батька в Кілійському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області позивач не мав змоги через те, що свідоцтво про смерть видане Центром статистики здоровя Міністерства охорони здоровя штату Орегон від 27.08.2013 року не є підставою для державної реєстрації смерті. В звязку з цим, позивач звернувся до Кілійського районного суду Одеської області та рішенням суду по справі №502/128/18 був встановлений факт смерті ОСОБА_4 8 серпня 2013 року в місті Портланд штату Орегон США. На підставі цього 13.03.2018 року позивач отримав в Кілійському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області свідоцтво про смерть. Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку, розташованого в м. Кілія, Кілійського району Одеської області, вул. Щаслива, 96 (колишня вул. ОСОБА_5), який належав померлому ОСОБА_4 на підставі Договору купівлі-продажу від 21.04.1995 року, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в БТІ. На теперішній час залишилась тільки копія зазначеного договору, оскільки оригінал відсутній. Перед смертю ОСОБА_4 заповітів на своє майно не складав. Після смерті ОСОБА_4 належне йому майно у вигляді вищевказаного житлового будинку позивач прийняв у спадщину за законом як спадкоємець першої черги фактично, оскільки на час смерті він доглядав за батьком, який потребував сторонньої допомоги через хворобу. Тобто позивач фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, але належним чином право власності на спадкове майно не оформлював. На протязі 6-місяців з часу відкриття спадщини позивач не звертався в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, оскільки був впевнений що і так прийняв спадщину як спадкоємець першої черги, але отримати свідоцтво про право на спадщину не має змоги через те, що не може належним чином підтвердити факт прийняття спадщини нотаріусу та відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок. Після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не відкривалась та свідоцтва про право на спадщину не видавались. Жодного спору у позивача з будь-якою фізичною особою стосовно спадкового майна не має. Як спадкоємець за законом він маю право на оформлення спадщини відповідно до 1261 ЦК України, оскільки його мати ОСОБА_3 спадщину не приймала, оскільки в зареєстрованому шлюбі з батьком не перебувала.

В звязку з зазначеним, представник позивача просив суд:

- встановити факт спільного проживання ОСОБА_4, який помер 08.08.2013 року та ОСОБА_2 на час відкриття спадщини та прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4;

- визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 право власності на житловий будинок, розташований в м. Кілія, Кілійського району, Одеської області, вул. Щаслива, буд. № 96, який складається: літ. А - житловий будинок ( загальна площа 128,1 кв. метра, житлова площа 91,4 кв. метра), літ. Б сарай, літ. В літня кухня, літ. Г убиральня, №1-4; I - надвірні споруди в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, який помер 08.08.2013 року.

На дату розгляду справи представником позивача було надано заяву, відповідно до якої він просив розглянути справу без його участі та без участі позивача.

Представник Кілійської міської ради надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, згідно вимог чинного законодавства України.

Відповідач ОСОБА_3 надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, заперечень за позовом не має.

На підставі письмових заяв усіх учасників справи, суд за відсутності сторін ухвалює рішення про задоволення позову за наявності для того законних підстав, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про народження виданого 02.09.1959 р. Кілійським рай бюро ЗАГС в Одеській області, - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вказано в свідоцтві про смерть серії І-ЖД № 524609, виданого Кілійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1, ОСОБА_4, помер 08.08.2013 року в США штат Орегон місто Портланд.

З акту депутата Кілійської міської ради Одеської області вбачається, що ОСОБА_4 був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 (вул. Щаслива). На момент смерті 08.08.2013 р. ОСОБА_4 проживав в США в м. Портленд штат Орегон, сумісно з ним проживав та доглядав за ним до дня смерті 08.08.2013 р. його син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, оскільки перед смертю батько потребував стороннього догляду.

Відповідно договору купівлі-продажу від 21.04.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4, придбав, житловий будинок № 96 вул. Карла Маркса в м. Кілія.

Право власності на зазначене нерухоме майно, придбане ОСОБА_4 на підставі відповідного договору купівлі-продажу, зареєстроване 06.05.1995 року в Кілійському районному бюро технічної інвентаризації, про що міститься відповідний штамп на договорі купівлі-продажу.

Рішенням виконкому Кілійської ради народних депутатів № 162 від 09.06.1995 р. ОСОБА_4 надано дозвіл на реконструкцію житлового будинку та будівництво господарських будівель в м. Кілія по вул. Карла Маркса, 96.

Відповідно до технічного паспорту, складеного КПКРР «Районне бюро технічної інвентаризації» 03.05.2017 р., житловий будинок по вул. Щаслива, № 96 (колишня вул. ОСОБА_5) в м. Кілія Кілійського району Одеської областіскладається з: літ. А - житловий будинок, загальною площею 128,1 кв. м., житловою площею 91,4 кв. м., літ. Б сарай, літ. В літня кухня, літ. Г убиральня, № 1-4; I - надвірні споруди.

Як вбачається з листа від 14.03.2018 р. № 72/01-16, приватний нотаріус Кілійського районного нотаріального округу ОСОБА_7 на підставі звернення ОСОБА_2 щодо оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 розяснив, що оскільки не подано правовстановлюючих документів на спадкове майно, за їх відсутності питання оформлення спадщини вирішується в судовому порядку.

Відповідно до витягу зі спадкового реєстру відносно спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину № 51221633 від 14.03.2018 р. сформованого приватним нотаріусом ОСОБА_7, інформація відносно ОСОБА_4 в реєстрі відсутня.

Щодо вимог відносно встановлення факту спільного проживання та прийняття спадщини, суд виходить з наступного:

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 315 ЦПК України та роз'яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.95 N 5, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення.

Зважаючи на встановлені з досліджених доказів обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог представника позивача, беручи до уваги, що в позасудовому порядку неможливо встановити відповідні юридичні факти, задовольняє зазначену вимогу.

Стосовно визнання права власності на житловий будинок за ОСОБА_2, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до розяснення Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року, у випадку смерті власника нерухомого майна, реєстрацію якого належним чином проведено не було і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення цього майна померлому та спадкоємцю повинно вирішуватись в судовому порядку. Як вказано в листі Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.2009 року № 12/5-126, по обєктах нерухомого майна, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будівлі, що складається бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як вказано в ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обовязки,що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом ycієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п.п. 4.15 п. 4 гл. 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як зазначено в п.п 4.18 п. 4 гл. 10 розділу ІІ зазначеного Порядку за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З досліджених доказів судом встановлено, що спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, є позивач, як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України, яка прийняли спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Судом також встановлено, що в звязку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, позбавлений можливості інакше ніж у судовому порядку оформити свої спадкові права, в звязку з чим його право на спадщину підлягає судовому захисту шляхом його визнання на підставі ст. 16 ЦК України, а позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.12, 81, 207, 259, 263-265, 315 ЦПК, ст. ст. 16, 1261 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_4, який помер 08.08.2013 року та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 на час відкриття спадщини та прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 право власності на житловий будинок, розташований в м. Кілія Кілійського району Одеської області, вул. Щаслива, буд. № 96, який складається: літ. А - житловий будинок, загальною площею 128,1 кв. м., житловою площею 91,4 кв. м.), літ. Б сарай, літ. В літня кухня, літ. Г убиральня, №1-4; I - надвірні споруди в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, який помер 08.08.2013 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_8