Справа №442/6090/18
Провадження №2/442/2053/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді - Кучаковського Ю.С.,

за участю секретаря судового засідання - Кравців Х.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради, ОСОБА_3, - про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

за участю представників

від позивача: не з'явилися

від відповідача: не з'явилися

від третіх осіб: не з'явилися

в с т а н о в и в :

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернулась ОСОБА_1 із позовом, у якому просила на підставі ст.ст. 16, 156, 319, 383, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1. В обгрунтування позову посилається на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_1. У даному будинку з 17.07.1997 зареєстрований відповідач - її колишній зять ОСОБА_2. Його дружина, а донька позивача ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Наголошує, що вже більше року, а саме з січня 2017 року, відповідач не проживає за вказаною адресою, про що свідчать акти про відсутність особи за місцем реєстрації КП „Управитель „ЖЕО". Відповідач добровільно залишив житло, забрав свої речі, та не повертався більше в житло, перешкод в користуванні житлом позивач йому не чинила, місце перебування відповідача невідоме. Наголошує, що формальна реєстрація відповідача перешкоджає їй вільно розпоряджатися своєю власністю.Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

Сторони в судове засідання не з'явились. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримує у повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення - не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про розгляд справи за останнім відомим місцем проживання та на офіційному веб-сайті судової влади України.

Треті особи в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи. Представник Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради подала заяву про розгляд справи без її участі, щодо задоволення позовних вимог покладаються на думку суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 146200758 за пошуковими даними: будинок АДРЕСА_1, - наявні лише відомості про власників земельної ділянки за даною адресою: ОСОБА_5, ОСОБА_1, відомості про право власності на будинок АДРЕСА_1, - відсутні.

Як вбачається із Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.02.1999, зареєстрованого в Дрогобицькому міжміському бюро технічної інвентаризації 26.02.1999 ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 05.09.1991 уклав шлюб з ОСОБА_4.

Як вбачається із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно будинкової книги та Довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1568 від 06.09.2018 в будинку АДРЕСА_1, зокрема, зареєстрований ОСОБА_2.

Як вбачається з актів представників КП „ Управитель „Житлово-експлуатаційне об'єднання" Дрогобицької міської ради № 82 від 22.06.2018, № 158 від 03.09.2018 ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 не проживає з січня 2017 року і по час обстеження, ніякої участі в утриманні житла не бере, особистих речей та (або) речей повсякденного використання, які б йому належали, немає.

Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності . тимчасова відсутність наймача, членів його сім'ї не потребує згоди інших членів сім'ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім'ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

У Статті 1 Першого протоколу, протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року" від 17.07.1997 № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 (№ 6-709цс16).

Судом встановлено, що відповідач тривалий час не проживає за адресою: АДРЕСА_1.

В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності відповідача у будинку, що належить на праві приватної власності позивачу.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до переконання, що оскільки відповідач не проживає у житлі позивача понад встановлені законом строки, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 280-283, 289, 354, 355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ю.С. Кучаковський