Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №327/353/16 Головуючий у 1 інстанції Кущ Т.М.
Провадження № 22-ц/778/1184/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2017 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В позові зазначало, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_3 .04 вересня 2007 року укладено договір без номеру, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 21600 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, яка в подальшому була змінена, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_3 порушив умови Договору і має прострочену заборгованість. Станом на 31 жовтня 2016 року сума заборгованості складає 23532 грн. 33 коп., де заборгованість за кредитом - 3810 грн. 99 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом - 18124 грн. 56 коп., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови), а саме, штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) - 1096 грн. 78 коп.. Відповідач в добровільному порядку не вжив заходів щодо погашення заборгованості.

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 23532 грн. 33 коп. та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в сумі 23532,33 грн., а також суму понесених судових витрат в розмірі І378 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом не зясовано чи відповідає наданий банком розрахунок заборгованості в якому нараховані проценти, пеня, штрафи ст.. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військо службовців та членів їх сімей». Крім того, судом не було доведено того факту, що він був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також «тарифами Банку» які позивач застосував при розрахунку заборгованості та додав до позовної заяви.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив з доведеності неналежного виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, що був укладений ним з банком 04 вересня 2007 року.

Вказані висновки суду узгоджуються з встановленими фактичними обставинами справи та відповідають вимогам норм матеріального права.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст..ст.1049,1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Судом встановлено і підтверджується матеріалами спарви, що між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 04 вересня 2007 року укладено Договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 21600 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до п.3.2, п.3.3 Умов, які діяли на момент укладення Договору, позичальник ОСОБА_3 дав свою згоду на встановлення кредитного ліміту за рішенням Банку, що, в свою чергу, дає право ПАТ КБ «Приватбанк» в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком.

Судом вірно встановлено, що згідно п.6.5, п.6.6 вищевказаних Умов позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором, а у разі невиконання зобовязань за Договором, на вимогу Банку виконати зобовязання з повернення кредиту, у тому числі простроченого кредиту та овердрафту. При порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобовязань, передбачених Договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобовязався сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову (п.8.6).

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що 04 вересня 2007 року ОСОБА_3 звернувся до позивача з заявою про видачу кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. При цьому позичальник вказав, що він ознайомлений і згоден з Умовами, Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді, своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк» та висловив згоду, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком Договір. Того ж дня ОСОБА_3 відкрито картковий рахунок, а також видано платіжну карту та ПІН до неї.

ОСОБА_3 користувався коштами, разом з цим, не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Станом на 31 жовтня 2016 року сума заборгованості складає 23532 грн. 33 коп., де заборгованість за кредитом 3810 грн. 99 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 18124 грн. 56 коп., а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов, а саме, штраф (фіксована частина) 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) 1096 грн. 78 коп..

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) правильно виходив із того, що представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано суду належно засвідчений розрахунок про розмір боргу відповідача ОСОБА_3

Зазначений розрахунок, який відповідно до ст. 64 ЦПК України(в редакції чинній на час ухвалення судового рішення) суд розцінює в якості письмового доказу, погоджується з умовами кредитного договору, правильність його відповідачем ОСОБА_3 не спростована.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суд не надав належної правової оцінки, не встановив наявність належних та допустимих доказів являються безпідставними.

Судом першої інстанції в судовому засіданні досліджені копії документів, доданих до позовної заяви, які належним чином прошиті та пронумеровані та на звороті поставлено підпис: "Згідно з оригіналом", назву посади, особистий підпис, дату засвідчення, відтиск печатки. Отже, документи є засвідченими. Адже, використаний позивачем спосіб засвідчення копії документів не знімає з особи, що засвідчувала документи відповідальності за відповідність копії документів оригіналам, з яких вони знімаються.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на неповне з'ясування фактичних обставин справи, не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог Банку являються безпідставними, спростовуються письмовими доказами, які були досліджені у суді першої інстанції.

Ці доводи скаржника перевірені під час апеляційного розгляду справи і не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Позивачем надані, а судом першої інстанції належним чином перевірені і правильно оцінені такі письмові докази як деталізовані розрахунки заборгованості, в яких відображені нараховані до сплати суми, сплачені кошти, нарахування відсотків, щомісячної комісії відповідно до умов кредитного договору.

Вказані розрахунки є документами, які містять відомості про обставини, які мають значення для справи, підтверджують вимоги позивача, що відповідає ст.ст. 76,77 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо загальної незгоди з розміром заборгованості суперечать вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України, які зобов'язують відповідача на засадах змагальності доводити свої заперечення переконливими, належними та припустимими доказами. Жодного доказу на підтвердження своїх доводів відповідач не навів і не надав. Фактично скаржник вимагає від суду зробити бездоказові припущення на його користь, що прямо заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України, яка визначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у спосіб, обраний позивачем, не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: