Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 200/12693/14-ц

провадження № 61-1542зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М.Є.

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи заяву ОСОБА_1а, подану представником - ОСОБА_2, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - публічне акціонерне товариство «Банк Восток», про поділ майна подружжя, визнання права власності та припинення права спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном.

Позов мотивовано тим, що з 06 травня 2000 року до 30 листопада 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, за час якого вони придбали квартиру АДРЕСА_1, нежитлове приміщення № 224, розташоване у торговельному комплексі літ. Ж-3 по АДРЕСА_2, та автомобіль марки «Audi A6», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу між ними не досягнуто згоди щодо поділу майна, а також, що ОСОБА_1 без її згоди відчужив автомобіль, який є їхньою спільною сумісною власністю, просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частини нерухомого майна, вселити її до спірної квартири, усунути перешкоди у користуванні власністю та стягнути з відповідача компенсацію вартості відчуженого автомобіля.

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що в період шлюбу - 28 січня 2013 року він отримав кредит у розмірі 157 800 грн. Після розірвання шлюбу кошти повертав самостійно, а тому просив суд відступити від рівності часток у спільній сумісній власності та визнати за ним право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1; ѕ частини нежитлового приміщення № 224, розташованого у торговельному комплексі літ. Ж-3 на АДРЕСА_2.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на: ј частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 кв. м, житловою - 39,6 кв. м; ј частини приміщення № 224, площею 55 кв. м, у торговельному комплексі літ. Ж-3 на АДРЕСА_2. У решті позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на: ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 66,4 кв. м, житловою - 39,6 кв. м; ѕ частини приміщення № 224, площею 55 кв. м, у торговельному комплексі літ. Ж-3 на АДРЕСА_2. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення № 224, площею 55 кв. м, у торговельному комплексі літ. Ж-3 на АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, визнання за ОСОБА_3 права власності на ј частини нежитлового приміщення № 224 площею 55 кв. м у торговельному комплексі літ. Ж-3 на АДРЕСА_2, відмови у стягненні грошової компенсації за Ѕ частин автомобіля марки «Audi А6», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на ѕ частини нежитлового приміщення № 224, площею 55 кв. м у торговельному комплексі літ. Ж-3 на АДРЕСА_2 скасовано. Вселено ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у користуванні квартирою за вказаною адресою. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини нежитлового приміщення № 224, площею 55 кв. м у торговельному комплексі літ. Ж-3 на АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 52 000 грн компенсації за Ѕ частини автомобіля марки «Audi А6», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на ѕ частини нежитлового приміщення № 224, площею 55 кв. м у торговельному комплексі літ. Ж-3 на АДРЕСА_2. У решті рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, відхилено. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, вселення, усунення перешкод у користуванні майном залишено без змін.

У іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржувалось, а тому відповідно до положень статті 335 ЦПК України 2004 року в касаційному порядку не переглядалось.

07 грудня 2017 року ОСОБА_1, через свого представника - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року, у якій просить ухвалу суду касаційної інстанції скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статтей 57, 60, 65, 71 СК України та частини третьої статті 368 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; та невідповідність судового рішення викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_1 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року № 6-25963ск15; від 04 жовтня 2017 року № 6-20261св16, та постанови Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13; від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15; від 18 травня 2016 року № 6-1327цс15; від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16.

На підставі підпункту 1 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України зазначена заява передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Другої удової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що у задоволенні заяви необхідно відмовити з огляду на таке.

У справі, про перегляд якої просить заявник, суди виходили із того, що оскільки ОСОБА_1 не довів факт придбання майна (нежитлове приміщення № 224 у торгівельному комплексі літ. «Ж-3» на АДРЕСА_2) за рахунок особистих коштів, факт його придбання і використання в підприємницькій діяльності, то зазначене майно є спільним сумісним майном подружжя. З питання стягнення на користь ОСОБА_4 грошової компенсації за Ѕ частини автомобіля марки «Audi А6», 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, суди вважали, що автомобіль підлягає поділу між колишнім подружжям в порядку статтей 60, 70 СК України, оскільки є їх спільною сумісною власністю.

Разом із тим, у наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13 міститься висновок про те, що нерухоме майно придбане одним із подружжя як фізичною-особою підприємцем, хоча й під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, одержані ним від третіх осіб для здійснення підприємницької діяльності. Установивши факт отримання одним із подружжя коштів від третіх осіб з метою придбання спірних нежитлових приміщень для здійснення підприємницької діяльності та не встановивши поворотний характер цієї допомоги, суд неправильно застосував норму статті 60 СК України й дійшов помилкового висновку про набуття спірним майном статусу спільного майна подружжя, оскільки в силу вимог статті 57 СК України, майно отримане одним із подружжя за безвідплатною угодою або за кошти, які належали йому особисто, є його приватною власністю.

У наданій для прикладу постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15 Верховний Суд України погодився із висновком суду першої інстанції про придбання спірної квартири за особисті кошти одного із подружжя, що встановлено із сукупності доказів у справі.

Такий же по суті правовий висновок міститься й у наданих ОСОБА_1 постановах Верховного Суду України від 18 травня 2016 року № 6-1327цс15 та від 07 вересня 2016 року № 6-801цс16, де поміж іншого, зазначено про необхідність судам встановлювати джерела коштів на придбання майна та мети його придбання.

Отже, у справах встановлені різні фактичні обставини, що не свідчить про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року та від 04 жовтня 2017 року, які надані заявником для порівняння та якими судові рішення попередніх інстанцій скасовано, а справи передано на новий розгляд, не містять правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а вказують на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином обставин справи.

За таких обставин, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до змісту статті 360-5 ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Керуючись пунктом 1 розділу ХІІ «перехідних положень» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило