Провадження номер 2/741/112/18
Єдиний унікальний номер 741/1572/17
РІШЕННЯ

іменем України

11 квітня 2018 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Дикого В.М.,

з участю секретаря с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з позовною заявою до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Носівського районного суду від 29 травня 2017 року його поновлено на посаді керівника Косарського місця провадження діяльності та зберігання спирту Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» з 24 листопада 2016 року. Цим же рішенням суду з державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.11.2016 по 29.05.2017 у сумі 106064,30 грн. з відрахуванням податків та обовязкових платежів. Згідно з цим рішенням поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12.09.2017 рішення Носівського районного суду від 29.05.2017 залишено без змін. Рішення Носівського районного суду позивачем було відразу направлено керівництву державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» для виконання. З невідомих для позивача причин рішення про поновлення позивача на посаді та виплату зарплати негайно виконано не було. Тільки наказом № 164-к від 26.07.2017 по державному підприємству спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» позивача поновлено на посаді та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.11.2016 по 29.05.2017 у сумі 106064,30 грн. з відрахуванням податків та обовязкових платежів. Середній заробіток за час фактичного вимушеного прогулу в період з 29.05.2017 по 26.07.2017, який складає 39 робочих днів, становить 35055,15 грн. Ця сума позивачеві виплачена не була. На його звернення з приводу цього питання керівництво державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» позивач ніякої конкретної відповіді не отримав. Тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в період з 29.05.2017 по 26.07.2017 в сумі 35055,15 грн.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у змісті позову, просив їх задовольнити та пояснив, що рішенням Носівського районного суду від 29 травня 2017 року його було поновлено на посаді керівника Косарського місця провадження діяльності та зберігання спирту Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» та стягнуто на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 24.11.2016 по 29.05.2017. Рішення Носівського районного суду було допущено до негайного виконання. На підставі цього рішення 02 червня 2017 року Носівським районним судом йому було видано виконавчий лист, який він предявив до Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби. 07 червня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа. Цього ж дня, тобто 07 червня 2017 року, позивач разом із державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу ДВС ОСОБА_3 прибули до центрального офісу державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», який знаходиться в м. Бровари, з метою приведення до виконання виконавчого листа про поновлення позивача на посаді і стягнення заробітної плати за один місяць, адже рішення Носівського районного суду в цій частині було допущено до негайного виконання. Позивач зазначив, що вони з державним виконавцем прочекали прийому до керівництва біля охоронця центрального офісу «Укрспирту» близько чотирьох годин, але їх так ніхто й не прийняв, питання про поновлення на роботі так вирішено того дня і не було. Наказ про поновлення позивача на посаді було видано тільки 26 липня 2017 року. Позивач уважає, що всі ці обставини свідчать про умисне затягування керівництвом питання про поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до рішення суду позивачеві було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.11.2016 по 29.05.2017. Однак, його вимушено втрачений заробіток за період з 29.05.2017 по 26.07.2017, який становить 35055,15 грн. виплачено не було.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні не визнав позовні вимоги, просив відмовити в задоволенні позову. 28 березня 2018 року представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, у якій вказав, що ДП «Укрспирт» заперечує проти доводів позовної заяви, уважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права. У своїй заяві представник позивача посилається на ст. 233 КЗпП України, яка гласить, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно з рішенням Носівського районного суду від 29.05.2017 позивача поновлено на посаді керівника Косарського МПД ДП «Укрспирт» з 24.11.2016. 26.07.2017 наказом ДП «Укрспирт» № 164-к позивача поновлено на посаді з 24.11.2016 та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.11.2016 по 29.05.2017 в сумі 106064,30 грн. З огляду на це представник відповідача вважає, що позивач дізнався про порушення свого права 26.07.2017. Отже, 27.07.2017 почався перебіг тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення з ДП «Укрспирт» середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Цей строк сплинув 27.10.2017. Однак, позивач звернувся з позовом до суду тільки 06.11.2017. Отже, позовні вимоги заявлені з пропущенням тримісячного строку звернення до суду, установленого ст. 233 КЗпП України. Доказів поважності причин пропуску цього строку позивач суду не надав. Тому представник відповідача просив застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

05 квітня 2018 року позивач подав до суду заперечення проти заяви про застосування строку позовної давності, у якій просив відхилити заяву представника відповідача ОСОБА_5 про застосування строку позовної давності та посилався у своїх доводах на положення ст. 117 КЗпП України, у якому йдеться про те, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також позивач посилається на ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у якій зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач указує, що з огляду на ст. 117 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, як відбулося в його ситуації, працівник без обмежень будь-яким строком має право звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Для правильного вирішення справи, беручи до уваги заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд вирішив за необхідне зясувати поважність причин пропуску позивачем строку для звернення до суду з вимогою про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Для цього головуючий задав позивачеві питання, чому позивач не звернувся до суду з цим позовом у встановлений законодавством тримісячний строк. На це запитання головуючого позивач відповів, що йому не було відомо про існування такого строку.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд робить нижченаведений висновок.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2017 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, поновлено на посаді керівника Косарського місця провадження діяльності та зберігання спирту Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» з 24 листопада 2016 року, стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 листопада 2016 року по 29 травня 2017 року в сумі 106 064,30 грн. з відрахуванням податків та обовязкових платежів. Указане рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді керівника Косарського місця провадження діяльності та зберігання спирту Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» і стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання (а. с. 4-6).

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12 вересня 2017 року рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2017 року залишено без змін (а. с. 7-9).

26 липня 2017 року наказом заступника директора державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» № 164-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_2В.» ОСОБА_2 поновлено на посаді керівника Косарського місця провадження діяльності та зберігання спирту ДП «Укрспирт» з 24 листопада 2016 року, виплачено ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць. 26 липня 2017 року ОСОБА_2 цей наказ доведено до відома, що підтверджується підписом останнього на наказі (а. с. 3).

Відповідно до рішення Носівського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2017 року середньоденний заробіток позивача становить 898,85 грн. Вищевказаним рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час його вимушеного прогулу по час ухвалення рішення, тобто по 29 травня 2017 року.

Позивача поновлено на роботі 26 липня 2017 року (а. с. 3).

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, час затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді з 29 травня 2017 року по 26 липня 2017 року складає 39 робочих днів (травень 2 робочі дні, червень 20 робочих днів, липень 17 робочих днів). Ураховуючи час вимушеного прогулу, повязаного з затримкою виконання рішення, відповідач повинен був виплатити позивачеві середній заробіток за 39 робочих днів, що становить 35055,15 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки саме з відповідачем позивач перебував у трудових відносинах.

Однак, при вирішенні спору суд бере до уваги заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, відхиляючи заперечення позивача на цю заяву, спираючись на нижченаведене.

Так, відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному звязку з положеннями ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Сума середнього заробітку за час затримки не входить до структури заробітної плати, за своєю природою є санкцією, яка застосовується до роботодавця у разі невиконання рішення суду. Тому доводи позивача про те, що його вимоги в силу ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення до суду, не є обґрунтованими, адже ч. 2 ст. 233 КЗпП України не підлягає застосуванню у випадку стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Установлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Затримка виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі (невидання власником (уповноваженим ним органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення) зумовлює відповідальність роботодавця, передбачену ст. 236 КЗпП України.

До правовідносин, що виникають на підставі ст. ст. 235, 236 КЗпП України, застосовується тримісячний строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Як убачається з матеріалів справи, рішення суду про поновлення позивача на роботі було ухвалене 29 травня 2017 року. Позивач був поновлений на роботі 26 липня 2017 року. Наказ про поновлення його на посаді позивачеві було доведено до відома цього ж дня, тобто 26 липня 2017 року. Отже, 27 липня 2017 року почався перебіг строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі. Такий строк сплинув 27 жовтня 2017 року. Проте, позивач звернувся до суду з цим позовом лише 06 листопада 2017 року, тобто пропустив строк звернення до суду.

Перевіряючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, суд уважає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду є непереборні обставини, що обєктивно, незалежно від волі особи, унеможливлювали звернення позивача до суду у строки, визначені законом.

Необізнаність позивача про існування такого строку, про яку в судовому засіданні повідомив сам позивач, не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду, адже ця причина не повязана з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на вчинення таких дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналізуючи матеріали справи, суд робить висновок, що позивачем не наведено та не надано жодних доказів поважності причин пропуску строків на звернення до суду, установлених ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а тому підстави для поновлення пропущеного строку відсутні.

А тому суд робить висновок, що необхідно відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 у звязку з пропуском строку звернення до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 247, 258, 263-265, 212-215, 354 ЦПК України, суд

РІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М. Дикий