Єдиний унікальний номер 226/1392/17 Номер провадження 22-ц/775/278/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в залі судових засідань №4 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 29 листопада 2017 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Салькової В.С. у місті Мирнограді (повний текст судового рішення виготовлений 4 грудня 2017 року), в справі №226/1392/17 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Мирноградської міської ради, треті особи: обслуговуючий кооператив гаражний кооператив «Липова Роща», ОСОБА_2, про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2017 року до Димитровського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до виконавчого комітету Мирноградської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її батько ОСОБА_3 з 1985 року був власником гаражу АДРЕСА_1 .

Після його смерті у 2011 році та смерті його дружини ОСОБА_4 у 2012 році зазначеним гаражем володіє позивачка ОСОБА_1, оскільки вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батьків. З метою офіційного оформлення свого права володіння позивачка зверталась до ОК «Липова Роща» щодо витребування документів. Проте її повідомили, що спірний гараж не входить до кооперативу. Виконавчим комітетом Мирноградської міської ради ОСОБА_1 також рекомендовано звернутися до державного архіву Донецької області.

Оскільки сукупний строк володіння гаражем її та її померлим батьком перевищує 10 років, просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на гараж АДРЕСА_1.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 29 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Мирноградської міської ради, треті особи: обслуговуючий кооператив гаражний кооператив «Липова Роща», ОСОБА_2, про визнання права власності за набувальною давністю - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій просила апеляційний суд скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від 29 листопада 2017 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, судовій практиці, а також фактичним обставинам справи.

У рішенні неповно встановлено всі обставини, які мають значення для справи, не надано належної правової оцінки наданим доказам.

Зазначає, що рішення суду базується на припущеннях, що гараж є самочинним будівництвом, оскільки на це вказує відповідна відмітка у технічному паспорті та відсутність документів, що підтверджують відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного гаражу.

Вважає, що з незалежних від позивача причин у неї немає можливості встановити факт наявності або відсутності документів щодо гаражу. Суд мав врахувати такі обставини, а також умови, за яких було виготовлено технічний паспорт на спірний гараж, який не відноситься до самочинного будівництва. Позивачка декілька місяців зверталась в різні установи та організації щодо витребування наявних документів на спірний гараж та гаражний комплекс, де він розташований.

Звертає увагу, що позивачем надані копії платіжних повідомлень про сплату земельного податку із позначкою «гараж» на ім'я ОСОБА_3, що збереглись за 1993 та 1994 роки, які підтверджують факт користування спірним майном, проте, суд не прийняв їх до уваги.

Зазначає, що Димитровським міським судом Донецької області порушено норми матеріального права, а саме ст. 344 ЦПК України, і проігноровано норми Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача виконавчого комітету Мирноградської міської ради не з'явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ст. 130 ЦПК України, надав заяву про розгляд справи за відсутністю його представника (а.с. 129, 130).

Третя особа ОСОБА_2 та представник третьої особи - обслуговуючого кооперативу гаражний кооператив «Липова Роща» в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 130 ЦПК України (а.с. 131).

Відповідно до пункту 9 розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року, який набрав чинність з 15.12.2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез?явившихся учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 12 вересня 2017 року виготовлений технічний паспорт на гараж (бокс) АДРЕСА_1, загальною площею 30,8 кв. метрів. У цьому паспорті зазначено, що об'єкт самочинно збудований (а.с. 37-46).

З листа виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 27.06.2017 року №вх.02-47а-1850/а вбачається, що на заяву про надання документів щодо спірного гаражу повідомлено про те, що у документах за 1992-1993 роки затребуваної ОСОБА_1 інформації не виявлено, документи по 1991 рік включно передані на зберігання до державного архіву Донецької області (а.с. 14, 13).

Зі свідоцтва про народження видно, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 10).

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

Заявою голови обслуговуючого кооперативу гаражний кооператив «Липова Роща» ОСОБА_5 зазначено, що померлі батьки позивачки ОСОБА_1 не є членами гаражного кооперативу, спірний гараж не входить в його кадастровий план (а.с. 62, 63).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 344 ЦК України, оскільки ці положення передбачають захист прав особи, яка добросовісно заволоділа чужим майном і воно не є самочинно збудованим.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом зазначеної статті набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

При цьому слід зазначити, що право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 пояснила, що власником спірного гаражу є її померлий батько ОСОБА_3, який був членом гаражного кооперативу, та документи на земельну ділянку під гаражем нею не знайдені. Технічний паспорт на спірний гараж виготовлений за її вимогою і в ньому проставлена позначка про самочинне будівництво у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Отже, не можна вважати, що позивачка та її померлий батько при заволодінні чужим майном, не знали і не могли знати про відсутність у них підстав для набуття права власності.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про ухвалення судового рішення на підставі припущень щодо самочинного будівництва спірного гаражу у зв'язку з відсутністю документів на нього та документів, що підтверджують відведення земельної ділянки для його будівництва та обслуговування, а також неврахування обставин неотримання таких документів і порушення судом норм ст. 344 ЦПК України є безпідставними.

Крім того, довід апеляційної скарги про неврахування наявності двох квитанції про сплату земельного податку за 1993, 1994 роки із позначкою «гараж» теж є безпідставним, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, платіжні повідомлення не містять даних про те, за яку саме земельну ділянку вносяться платежі та з яких підстав.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 29 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 березня 2018 року.

Судді: