Дата документу 13.11.2018 Справа № 310/2008/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№310/2008/17 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко А.І.
№ 22-ц/807/119/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року та додаткове рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Бердянська державна нотаріальна контора, Бердянська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_5, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_4, треті особи: Бердянська державна нотаріальна контора, Бердянська районна державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 19.03.1980 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 Вказаний шлюб був розірваний 28.09.1984 року відділом РАЦС Пуховицького райвиконкому Мінської області Білоруської РСР.

05.10.1984 року вона уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на «ОСОБА_3». У подальшому цей шлюб був розірваний на території Республіки Молдова у 1998 році.

З 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 вона і ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки .

У 2002 році вона придбала будинок АДРЕСА_1, де вона проживала з ОСОБА_5 Останній з 2002 року був зареєстрований за вказаною адресою по день смерті.

З 2009 року стан її здоров'я почав погіршуватися. У 2014 році вона стала інвалідом ІІ групи довічно. ОСОБА_5 був для неї єдиною опорою і він забезпечував її всім необхідним.

Орендна плата, яку отримував ОСОБА_5 за паї, надавала їх сім'ї додаткові засоби для існування, а з 2014 року вона була повністю на утриманні ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Позивач зазначає, що звернулася до Бердянської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого, у якій просила видати на її ім'я свідоцтво про право на спадщину за законом згідно ст. 1264 ЦК України на земельну ділянку площею 4,1243 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, КСП ім. Леніна, ДП №44, п.888/2, та на земельну ділянку площею 2,2497 га, яка розташована на території Дмитрівськуої сільської ради Бердянського району Запорізької області, КСП ім. Леніна, ДП №45, п. 888/1, та на все інше майно.

У відповідь на її заяву надійшов лист Бердянської державної нотаріальної контори, відповідно до якого нотаріус повідомив, що свідоцтво про право на спадщину буде видано матері померлого - ОСОБА_8, як спадкоємиці першої черги.

ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину не отримала та померла 08.06.2016 року. 30.03.2017 року вона звернулася до Бердянської районної державної нотаріальної контори із заявою про зупинення нотаріальної дії, видачу свідоцтв про право на спадщину спадкоємцям померлої ОСОБА_8

На підставі зазначеного просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 її та ОСОБА_5; визнати за нею право на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_5

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року та додатковим рішенням від 08 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням суду та додатковим рішенням суду, ОСОБА_3. подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів, помилковість висновку суду щодо відсутності для неї юридичного значення встановлення факту її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_5, просила скасувати рішення суду та додаткове рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд неповно з'ясував обставини справи, не врахував як надані позивачем докази так і те, що вона з з ОСОБА_5 проживала однією сім'єю з 1996 року,була пов'язана з ним спільним побутом. Після встановлення інвалідності 2 групи, позивач користувалася допомогою спадкодавця, який був її опорою, забезпечував всім необхідним.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких ідстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що право власності на земельну ділянку площею 4,1243 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Бердянського району Запорізької області, КСП ім. Леніна, ДП №44, п.888/2, та на земельну ділянку площею 2,2497 га, яка розташована на території Дмитрівськуої сільської ради Бердянського району Запорізької області, КСП ім. Леніна, ДП №45, п. 888/1, зареєстровано за ОСОБА_5, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 Заповіту померлий не залишив.

У встановлений законом строк до Бердянської державної нотаріальної контори звернулися: 09.07.2015 року ОСОБА_3, співмешканка спадкодавця, згідно ст. 1264 ЦК України, з заявою про прийняття спадщини за законом; та 05.08.2015 року ОСОБА_8, - мати спадкодавця, з заявою про прийняття спадщини за законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з положень закону, які регулюють спадкові відносини.

Так, згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1259 Черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини.

Частино 2 ст. 1259 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Оцінюючи зміст положень зазначеної норми, суд першої інстанції правильно виходив з того, що для застосування цієї норми необхідно встановити факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечувати умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Таким чином, оцінивши, надані докази, показання свідків, суд першої інстанції дійшов висновку, що померлий ОСОБА_5 по день смерті не знаходився в тяжкому стані здоров`я та за станом здоров'я не потребував сторонньої допомоги. Також сторонами не заперечується факт отримання ОСОБА_5 пенсії та орендної плати за паї.

Сторонами у справі визнавався й факт надання допомоги ОСОБА_5 своїй матері по господарству в с. Трояни, виконання ним робіт по господарству по АДРЕСА_1, відшукування ним робіт для додаткового заробітку.

Як було встановлено судом першої інстанції в судовому засіданні з пояснень сторін та свідків, померлий не звертався до будь-кого з проханням про надання йому будь-якої допомоги.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, судом першої інстанції зроблений правильний висновок про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані, а відтак немає підстав для визнання права на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги.

В апеляційній скарзі апелянт також не зазначає будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року та апеляційну скаргу на додаткове рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 жовтня 2017 року та додаткове рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 червня 2018 року у цій справі - залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 листопада 2018 року

Головуючий: О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков