Провадження № 2/761/1266/2018
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.,

за участю :

секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Коваленка Д.А.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 лютого 2012 року позивача прийнято на роботу ПАТ «Укртелеком». 28 серпня 2014 року позивача було призвано на військову службу по мобілізації та демобілізовано 28 серпня 2015 року. Зазначає, що в період з 28.08.2014 року по 28.08.2015 року ПАТ «Укртелеком» зобов'язано було здійснювати ОСОБА_2 нарахування середньої заробітної плати відповідно до законодавства. У період проходження позивачем військової служби, відповідач нехтую вимогами закону, заробітну плату нараховув не в повному обсязі з порушенням порядку №100. Згідно індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного фонду Україну середня заробітна плата нараховувалася виходячи з розрахунку 320,25 грн. за робочий день. Два останні календарні місяці які мали брати для розрахунку середньо заробітної плати це червень та липень 2014 року. Заробітна плата за червень 2014р. становила 6002,09грн. (19 робочих днів), а за липень 11767,07грн. (23 робочих дні), відповідно 6002,09грн. + 11767,07грн./42р.д.=423,07грн. Кількість робочих днів в період з 28.08.2014 по 28.08.2015 року становить 251. Отже, відповідач в період з 28.08.2014 по 28.08.2015 року зобов`язаний був нарахувати позивачу заробітну плату в розмірі 106190,57 грн. (251*423,07грн. = 106190,57грн.) . Фактично позивачу за вказаний вище період нараховано 80306,71 грн. Таким чином ПАТ «Укртелеком» недонарахувало позивачу 25883,86грн (106190,57грн.-80306,71грн. = 25883,86грн.). Виплата належних позивачу сум на момент звернення до суду відповідачем здійснена не булла, позивач вважає дії відповідача незаконними.

Тому позивач просив суд стягнути з ПАТ «Укртелеком» (код ) на користь ОСОБА_2 , не нараховану та не виплачену заробітну плату за період з 28.08.2014 по 18.08.2015 у загальному розмірі 25883,86 грн.; зобов`язати ПАТ «Укртелеком» () здійснити утримання податку ПДФО до Державного бюджету та збору ЄСВ до Пенсійного фонду України у розмірі з суми нарахованої заробітної плати та подати до державних органів, включаючи органи Пенсійного фонду України, коригування податкової звітності про доходи фізичних осіб стосовно ОСОБА_2 за період з 28.08.2014р. по 28.08.2015р., для зарахування періоду з 28.08.2014р. по 28.08.2015р. до загального страхового стажу; стягнути з ПАТ «Укртелеком» () на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.

Ухвалою суду від 23.11.2017 року відкрито провадження у даній справі.

У відповідності до розпорядження Шевченківського районного суду м. Києва від 15.05.2018 року, здійснено перерозподіл даної справи на підставі доповідної помічника судді Малинникова О.Ф. від 14.05.2018 року, відповідно до якої суддя Малинников О.Ф. з 02.04.2018 року перебуває на довготривалому лікарняному, строк якого може перевищувати два місяці, що свідчить про неможливість продовження розгляду даної справи раніше визначеним суддею в строки, встановлені законом.

Ухвалою судді Піхур О.В. від 16.05.2018 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, підтримав письмові пояснення у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши надані пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов`язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що Наказом №50-к від 01.02.2012 року позивача прийнято на роботу ПАТ «Укртелеком» інженером з пожежної безпеки 2 категорії (а.с. 22).

Згідно Наказу №1287-к від 01.11.2013 року позивача переведено на посаду інженер з охорони праці 2 категорії (а.с. 23).

Відповідно витягу з Наказу №947-к від 01.08.2014 року позивачу присвоєно вищу кваліфікаційну категорію та переведено з 01.08.2014 року на посаду інженера з охорони праці 1 категорії (а.с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» було надіслано керівнику Філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» повідомлення про те, що військовозобов`язаний ОСОБА_2 призивається на збори по мобілізації з 01.09.2014 року (а.с. 26).

Наказом від 27.08.2014 року № 1098-к позивача з 01.09.2014 року було направлено на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період із збереженням не більше одного року місця роботи, посади та середнього заробітку, звільнивши його на цей період від виконання трудових обов`язків (а.с. 25).

Відповідно витягу з Наказу командира військової частини ПП В2262 від 17.08.2015 року позивач посаду здав, його виключено зі списків особового складу на направлено на військовий облік до Вишгородського РВК Київської області (а.с. 31).

25.08.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою, відповідно якої просив вважати його таким, що приступив до роботи 25.08.2015 року, після звільнення з ЗСУ (а.с. 32).

Відповідно Наказу №895-к від 25.08.2015 року позивач приступив до роботи на посаді провідного інженера з охорони праці служби охорони праці після звільнення із Збройних сил України із окладом 2600,00 грн. (а.с. 33-34).

Наказом №1032-к від 15.09.2017 року позивача звільнено з посади старший інженер з охорони праці за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 35).

Позивачем за період з вересня 2014 року по серпень 2015 року було отримано дохід у розмірі 89320,21 грн., що підтверджується довідкою відповідача №101 від 28.02.2018 року (а.с. 39).

Проте позивач зазначає, що йому заробітна плата за період з 28.08.2014 по 28.08.2015 року нараховувалася не у повному обсязі.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку середня заробітна плата за червень, липень 2014 року становить 423,07 грн. в день (6002,09 грн. + 11767,07 грн./42 робочі дні=423,07 грн.), відповідно заробіток, який мав бути сплаченим позивачу за період з 28.08.2014 по 28.08.2015 року становить 106190,57 грн. (251 робочий день*423,07 грн.), тобто недонарахована позивачу заробітна плата становить 25883,86 грн. (106190,57 грн.-80306,71 грн. = 25883,86 грн.).

В силу вимог абз. 7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» підприємства зобов`язані забезпечувати своєчасне прибуття працівників, які залучаються до виконання обов`язку щодо мобілізації.

Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 у випадках збереження заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Отже, період обчислення середньої заробітної плати позивача є: липень - серпень 2014 року. Адже, саме липень - серпень 2014 року складають ті 2 останні місяці роботи, що передують призову 01.09.2014 року.

Відповідно до пп. а) п. 4 Порядку, при обчислені середньої заробітної плати у всіх нападках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон ослуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками.

Згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

За положеннями статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 зазначеного закону структуру заробітної плати складає: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Конституційний Суд України дійшов до висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (Постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», п. 8).

Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи розрахунок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку та компенсацію втрати частини заробітної плати та індексу зростання цін, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 29.11.2017 року по 30.04.2018 року в сумі 21773,44 грн.; компенсації втрати частини заробітної плати та індексу зростання цін у сумі 89131,65 грн., без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, підлягають задоволенню.

У відповідності, до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

Таким чином, виходячи з викладеного, перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення всіх належних йому до виплати сум, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки, середня заробітна плата за липень, серпень 2014 року становить 461,77 грн. в день (11488,09 грн. + 6059,27 грн./38 робочих днів=461,77 грн.), відповідно заробіток, який мав бути сплаченим позивачу за період з 28.08.2014 по 28.08.2015 року становить 115904,27 грн. (251 робочий день*461,77 грн.), тобто недонарахована позивачу заробітна плата становить 26584,06 грн. (115904,27 грн.- 89320,21 грн. = 26584,06 грн.) без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Що стосується позовних вимог позивача про виплату моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., то позивач у своїх доводах, викладених в заяві зазначає, що порушення його трудових прав відповідачем порушило його нормальні життєві зв`язки, звичний спосіб свого життя.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма законодавства містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд виходе із засад розумності, виваженості та справедливості.

Даючи юридичну оцінку доказам, враховуючи те, що відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем, а тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної заяви.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що необхідні при звільненні кошти позивачу було виплачено не у повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недонарахована частина заробітної плати в розмірі 26584,06 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів, беручи до уваги, що позивач не довів завданої йому моральної шкоди, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640,00 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 141, 258-259, 263, 430 ЦПК України, ст. 23 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд,

в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (м. Київ, б-р Т.Шевченка, 18, ) про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на користь ОСОБА_2 недонараховану частину заробітної плати в розмірі 26584,06 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в дохід держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 19.10.2018 року.

Суддя