Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

місто Київ

справа № 758/10001/16-ц

провадження № 61-15133ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року у складі судді Васильченка О. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк), в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив суд розірвати депозитні договори, укладені ними 17 березня 2009 року № SАMDN1562 (вклад «Депозит VІР») та 09 березня 2009 року № SАMDN2516 (вклад «Пенсійний накопичувальний»), стягнути на свою користь за зазначеними договорами суми депозитних вкладів у розмірі 4 187 533, 33 грн та 216 673, 71 грн відповідно. В обґрунтування позову зазначив, що банк безпідставно відмовив повертати грошові кошти за депозитними договорами.

Позивач визначив правовими підставами заявлених вимог положення статей 1, 2, 4, 6, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 14-16, 95, 96, 526, 629, 1058, 1059, 1060, 1075 ЦК України.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року позов задоволено частково. Судом розірвано депозитний договір, укладений сторонами 17 березня 2009 року № SАMDN 1562, та стягнуто з відповідача на користь позивача за цим договором суму вкладу та відсотки у розмірі 4 187 533, 33грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач є споживачем банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і на правовідносини, що виникли між сторонами, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». В судовому засіданні представник позивача надав суду для огляду оригінали депозитного договору від 17 березня 2009 року № SАMDN 1562 та квитанції від 17 березня 2009 року № 147275302, судом перевірено факт достовірність укладення зазначеного договору та внесення позивачем коштів за цим договором на депозитний рахунок банку. Враховуючи те, що представник позивача не надав суду оригіналів договору від 09 березня 2009 року № SАMDN2516 та квитанції чи платіжного доручення на підтвердження внесення позивачем грошових коштів за цим договором, тому суд вирішив відмовити у задоволенні позову у цій частині вимог.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що у пункті 7 договору банківського вкладу від 09 березня 2009 року № SАMDN2516 передбачена автоматична продовження (пролонгація) строку вкладу, якщо клієнт не заявив банку про повернення вкладу. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно застосував статтю 1058, частину першу статті 1059 та статтю 1074 ЦК України. Також судом першої інстанції зазначено, що оскільки стороною укладеного договору є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», то згідно з чинним законодавством зобов'язання за договором має виконувати саме відповідач як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від обов'язку виконання договірних зобов'язань. Задовольняючи частково позов та стягуючи з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 4 187 533, 33 грн за депозитним договором від 17 березня 2009 року №SАMDN 1562 (вклад «Депозит VІР»), суд першої інстанції виходив із повно та всебічно досліджених обставин справи, правильно застосував норми матеріального права.

Банк, не погодившись із рішенням апеляційного суду, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог, справу в цій частині направити на новий розгляд до апеляційного суду, в іншій частині рішення судів залишити без змін.

На обґрунтування вимог касаційної скарги банк зазначив, що відповідач в суді першої інстанції надав письмові пояснення з приводу невірного застосування позивачем відсоткової ставки за нарахований період та невірного розрахунку суми коштів, що підлягають стягненню. З цього приводу він також зазначав у апеляційній скарзі, проте апеляційним судом не надано правової оцінки таким доводам.

Представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подано відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оригінали документів, копії яких долучені до матеріалів справи та засвідчені підписом судді, надавалися суду для огляду. На підставі пункту 7 депозитного договору цей договір неодноразово автоматично продовжувався, ОСОБА_4 ініціював його розірвання у 2014 році, але розірвання договору не відбулось. Таким чином, за умовами депозитного договору відсутні підстави для застосування ставки вкладу «на вимогу» і суди попередніх інстанцій правомірно вирішили розірвати депозитний договір та стягнути проценти за вкладом за передбаченою у договорі ставкою у розмірі 18 %.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду зазначену справу.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано з Подільського районного суду м. Києва зазначену цивільну справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, банком в касаційній скарзі не оскаржуються, а тому Верховним Судом не переглядаються.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналогічні положення містяться у статті 263 ЦПК України 2004 року (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII).

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року та у статті 263 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), а касаційна скарга не підлягає задоволенню.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 17 березня 2009 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) та ОСОБА_4 укладено депозитний договір № SАMDN 1562 (вклад «Депозит VІР»), відповідно до умов якого позивач, як вкладник, вніс на депозитний гривневий рахунок № 100238.00203345, відкритий у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», грошові кошти у сумі 1 098 235, 49 грн, що підтверджується наданими суду першої інстанції оригіналами депозитного договору та квитанції від 17 березня 2009 року № 147275302 про внесення коштів, копії яких завірені судом першої інстанції та долучені до матеріалів справи.

Відповідно до пункту 1 депозитного договору № SАMDN 1562 (вклад «Депозит VІР») на підтвердження внесення коштів на депозит банк видав клієнту електронну ощадну книжку, що дозволяє отримати в банкоматах ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію про розмір вкладу і відсотки до виплати. На виконання зазначеної умови договору банком видана позивачу електронна ощадна книжка (у вигляді картки) за № НОМЕР_1.

Зазначений договір укладений терміном на один рік строком до 17 березня 2010 року на умовах оплати 18 % річних.

Відповідно до пункту 7 договору у випадку, якщо у строк не пізніше дня закінчення терміну вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу, цей договір продовжується ще на один рік. Договір продовжується неодноразово без явки клієнта. При цьому, обрахування нового терміну вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. При продовженні договору розрахунок відсотків на кожний новий строк вкладу здійснюється за відсотковою ставкою, яка діє в банку для депозитних вкладів, що продовжуються, цього найменування і строку на день закінчення попереднього строку вкладу без додаткових угод до такого договору.

Згідно з пунктом 13 договору договір вступає в дію з моменту його підписання, дія договору зупиняється виплатою клієнту всієї суми вкладу разом з відсотками, нарахованими відповідно до умов договору.

Згідно з довідкою банку від 14 червня 2014 року № 3068709 позивача повідомлено, що на його рахунок, відкритий на підставі договору від 17 березня 2009 року № SАMDN 1562 (вклад «Депозит VІР»), зараховано грошові кошти у сумі 2 629 162, 22 грн.

Як зазначалось, на підтвердження факту існування договірних правовідносин та внесення позивачем грошових коштів на депозитний рахунок банку позивачем надавалися для огляду суду першої інстанції оригінал договору від 17 березня 2009 року № SАMDN 1562 (вклад «Депозит VІР») та оригінал квитанції від 17 березня 2009 року № 147275302 про внесення грошових коштів у сумі 1 098 235, 49 грн, копії яких долучені до матеріалів справи та засвідченні підписом судді, тому суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що ці документи, оформлені відповідно до Інструкцій про касові операції в банках України та Інструкції про ведення касових операцій банками України, є належним підтвердженням укладення з відповідачем договору банківського вкладу.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

У пункті 2.9 Положення № 516 передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Відповідно до пункту 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів.

Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб, на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку.

У пункті 3.3 глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) (далі - вимога) банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання вимог законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, а також застосовуючи правила частини другої статті 27, статей 58, 59, 64 ЦПК України 2004 року, не надало суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та відповідачем не укладався зазначений договір банківського вкладу, не відкривався рахунок за цими договором, не надходили грошові кошти до банку, а так само доказів на підтвердження припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням тощо.

Також судами встановлено, що на звернення ОСОБА_4 до

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про повернення коштів за договором банківського вкладу, його повідомлено, що в своїй діяльності банк керується вимогами чинного законодавства України та вживає заходи для врегулювання ситуації і вирішення юридичних питань з виплати вкладів та з карток, у тому числі у міжнародних судах.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 06 травня 2014 року № 260, оскільки згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Відповідно до частини третьої статті 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов'язань банку відповідно до чинного цивільного законодавства.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на звернення ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про повернення коштів банк зобов'язання з повернення коштів не виконав.

За приписами частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Невиконання банком депозитного договору порушило співвідношення майнових, інтересів сторін і позбавило позивача, як заінтересовану сторону того, на що він розраховував при укладенні договору, а тому мають місце підстави для розірвання зазначеного депозитного договору.

Враховуючи те, що між сторонами виникли договірні зобов'язання за договором банківського вкладу від 17 березня 2009 року № SАMDN 1562, факт укладення якого та внесення позивачем грошових коштів підтверджені належними доказами, термін дії договору не закінчився в силу автоматичної пролонгації відповідно до пункту 7 договору, що, в свою чергу, не спростовано стороною відповідача, тому Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог за цим договором.

Доводи касаційної скарги щодо неправильності складеного позивачем розрахунку заборгованості за відсотками, нарахованими за договором банківського вкладу, відхиляються Верховним Судом, оскільки стороною відповідача не надано розрахунку, який би спростовував його правильність. Судами попередніх інстанцій при стягненні відсотків за договором банківського вкладу враховано встановлену договором процентну ставку у розмірі 18 % річних, а також те, що після звернення позивача у 2014 році до банку із проханням повернути вклад та розірвати договір, розірвання договору та відповідної виплати не відбулось. Висновки судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за договором банківського вкладу відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 21 вересня 2016 року № 6-544цс16, від 27 січня 2015 року № 6-247цс14 та від 29 травня 2013 року № 6-39цс13.

В частині інших висновків рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржувалися, доводи щодо їх помилковості в касаційній скарзі не наводяться, а отже, судом касаційної інстанції за межами доводів скарги не переглядалися.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик