КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/365/2018
Справа № 754/9233/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва на рішення Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Таран Н.Г., ухвалене в м. Київ 07 травня 2018 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В липні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 звернувся до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та просив витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади АДРЕСА_2 судові витрати покласти на відповідача.

Заявлений позов мотивував тим, що спірна квартира, яка належить територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради, вибула із її володіння без волі власника.

Так, будинок по вищевказаній адресі на підставі рішення Київської міської ради № 284/5096 від 02 грудня 2010 року «При питання комунальної власності територіальної громади міста» включений до переліку об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва в додатку 3 вказаного рішення, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. 30 січня 2015 року розпорядженням Деснянської районної державної адміністрації № 48 будинок за вищевказаною адресою закріплено за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва».

Квартиру надано ОСОБА_2 відповідно до ордеру № 44679 серії Б, виданого 24 липня 1984 року на підставі рішення виконкому Мінської районної ради народних депутатів від 09 липня 1984 року № 371/2 на сім'ю з 4 осіб.

За інформацією відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, всі інші особи, які проживали у цій квартирі, також померли.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 15 лютого 2016 року № 55, посвідченого приватний нотаріусом Криворучком В.П., продавець ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 квартиру НОМЕР_1. Згідно п. 5 вказаного договору від 15 лютого 2016 року № 55, відчужувана квартира нібито належить продавцю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Деснянської районної у м. Києві держадміністрації 05 липня 2004 року згідно з розпорядженням (наказом) № НОМЕР_2 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 27 липня 2004 року і записане у реєстрову книгу за № 7674.

Разом із тим за інформацією Деснянської районної державної адміністрації м. Києва зазначена спірна квартира не проходила приватизацію та свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_2, не реєструвалась та не видавалась. Відповідно до інформації, наданої КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», право власності на квартиру НОМЕР_1 не реєструвалось, інформаційна довідка на ОСОБА_4 не видавалась.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказана квартира на даний час зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 435 від 23 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Строгою М.Д.

Вважає, що спірна квартира підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі ст. 388 ЦК України на користь розпорядника майна - територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року в позові заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Заступник прокурора м. Києва, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що зазначене судове рішення ухвалене з порушенням ст. ст. 89, 263-265 ЦПК України, неправильним застосуванням ст. 182, 321, 387 ЦК України, п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»

Вказував, що рішення щодо оформлення документів на приватизацію квартири НОМЕР_1 не приймалися, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось, що підтверджується листом Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 квітня 2016 року № 102/0/11-3847. За даними Київського міського бюро технічної інвентаризації вищевказана квартира на праві власності за будь-ким не реєструвалася. Зазначена квартира є неприватизованою, перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Києва та нікому з часу смерті наймачів в установленому законом порядку не надавалась.

Відповідно до листа Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради від 22 червня 2017 року оформлення та видача вищевказаного свідоцтва про право власності відділом приватизації житла Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації не здійснювалась.

Суд, приймаючи оскаржуване рішення, зазначив, що свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року № НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_8 та державна реєстрація права власності за відповідачем ОСОБА_1 не визнавались недійсними та не скасовувались.

Судом порушено вимоги ст. ст. 89, 263-265 ЦПК України та не надано оцінки тому факту, що рішення щодо оформлення документів на приватизацію квартири НОМЕР_1 не приймалися, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось, а свідоцтво, що стало підставою для реєстрації права власності на комунальну квартиру за ОСОБА_8, датовано 05 липня 2004 року - за життя законного наймача вказаної квартири.

Вищевказане свідоцтво про право власності уповноваженим органом взагалі не видавалось, а тому вказане свідоцтво не породжує правових наслідків і є недійсним за своєю правовою природою.

Суд, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, належним чином не дослідив та не надав оцінки доказам, наданим позивачем, що підтверджують належність спірного майна до комунальної власності.

Крім того, приймаючи рішення, суд зазначив, що оскільки спірне майно на праві власності не зареєстровано за територіальною громадою м. Києва, відсутні підстави для витребування майна у відповідача, однак посилання суду на відсутність державної реєстрації права власності за територіальною громадою м. Києва згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є безпідставним, оскільки таке право виникло задовго до прийняття на набрання чинності зазначеним законом.

Суд безпідставно дійшов висновку про те, що наявність державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем є перешкодою для задоволення позову, оскільки саме рішення про таке витребування є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Суд, не врахував, що Київська міська рада має право як власник вимагати поновити свої порушені права на підставі ст. 388 ЦК України, застосування сама такого способу захисту забезпечить досягнення мети захисту порушених прав та інтересів збереження майна у власності держави.

Судом не прийнято докази прокурора щодо вибуття спірного майна з комунальної власності на підставі свідоцтва про право власності, яке ОСОБА_8 не видавалось та не реєструвалось.

Вважав, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України та постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14.

23 серпня 2018 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_1, яка зазначала, що її право власності набуте на підставі договору купівлі-продажу, який на даний момент дійсний та ніяким чином не скасований, більше того, всі попередні договори купівлі-продажу визнані недійсними не були та до них не застосовувались наслідки недійсного правочину. Позивач, не скасовуючи першопричину оформлення права власності, не визнаючи недійсними договори купівлі-продажу, на підставі яких набували власність попередні власники квартири, з незрозумілих для неї причини вимагає передачі її квартири у власність комунальної громади.

Вказувала, 23 травня 2016 року вона придбала вищевказану квартиру, а кримінальне провадження відносно факту протиправного заволодіння майном було внесено до ЄРДР за № 0004915 26 квітня 2016 року, тобто фактично за місяць до придбання нею квартири. Ні позивач, ні правоохоронні органи не вчинили дій щодо унеможливлення здійснення подальших договорів купівлі-продажу об'єкта та фактично своїми діями сприяли оформленню нею права власності на дану квартиру.

Посилання позивача на ухвалу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року у справі № 761/1046, постанова Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року, постанова пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», є невиправданим, так як висновки, зроблені у вказаних рішеннях, не відповідають висловленій правовій позиції позивача.

Вважала, що судом першої інстанції було в достатній мірі, повністю та всебічно досліджені усі докази та обставини справи, а також, що останнім було надано вірну, законну, справедливу та неупереджену оцінку та прийнято дійсно законне, справедливе, правосудне, розумне та виважене рішення.

На підставі вищевикладеного просила відмовити повністю у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив із того, що свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_8 не визнавалось недійсним та не скасовувалось, а тому відсутні підстави для витребування спірної квартири у ОСОБА_1

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 затверджено переліки об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно з додатками 1-10 до цього рішення, під № 25 значиться будинок АДРЕСА_4 (а. с. 9 - 10).

Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року № 48 закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майно, що віднесене до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, в тому числі будинок АДРЕСА_4 (а. с. 11 - 14).

24 липня 1984 року виконавчим комітетом районної ради м. Києва видано ордер № 44679 серії Б на ім'я ОСОБА_2, сім'я якої складається із 4 осіб (ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11.), на право зайняття трьох кімнат житловою площею 41,95 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому районної ради народних депутатів від 09 липня 1984 року № 371/2 (а. с. 32).

Згідно актових записів про смерть, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 року, ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 55 - 67).

В матеріалах справи на а. с. 22 знаходиться акт, складений комісією у складі працівників ЖЕД-306 про те, що 29 жовтня 2014 року опечатана квартира АДРЕСА_3.

Згідно довідки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» від 02 лютого 2016 року, в квартирі АДРЕСА_4 були зареєстровані ОСОБА_12 з 25 жовтня 1984 року та знята з реєстрацією в зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 року, її дочка ОСОБА_10, зареєстрована 25 жовтня 1984 року і знята з реєстрації ІНФОРМАЦІЯ_2 року в зв'язку зі смертю, на даний час в квартирі ніхто не зареєстрований (а. с. 22а).

В матеріалах справи на а. с. 44 - 45 знаходиться свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року, видане на ім'я ОСОБА_8 відділом приватизації житла Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням (наказом) від 05 липня 2004 року № НОМЕР_2. Дане свідоцтво зареєстроване за № 7674 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 27 липня 2004 року.

Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 01 лютого 2016 року, квартира АДРЕСА_4 на праві власності зареєстрована на ім'я ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, 05 липня 2004 року, розпорядження № НОМЕР_2 (а. с. 46).

Водночас, на а. с. 53 знаходиться лист Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22 травня 2017 року, яким повідомлено, що згідно з даними реєстрових книг Київського міського бюро технічної інвентаризації в м. Києві АДРЕСА_5 на праві власності не реєструвалася.

Згідно довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Київ від 05 лютого 2016 року № 1023/10, довідка видана ОСОБА_8 в тому, що дійсно квартира АДРЕСА_4 належить йому на праві власності, будинок знаходиться на балансі ЖЕК-306, в квартирі ніхто не зареєстрований (а. с. 47).

05 лютого 2016 року ОСОБА_8 відчужив за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_6 на користь ОСОБА_5 В договорі зазначено, що квартира, що відчужується, належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 05 липня 2004 року згідно з розпорядженням (наказом) від 05 липня 2004 року № НОМЕР_2 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 27 липня 2004 року і записане у реєстрову книгу № 7674 (а. с. 34 - 35).

26 квітня 2016 року до ЄРДР внесено запис за розглядом матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, а саме: 08 лютого 2016 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_6 яка є державною власністю та перебуває на балансі КП «Керуючи компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», що перебуває у сфері управління Деснянської райдержадміністрації (а. с. 72).

Листом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02 червня 2016 року повідомлено Київську місцеву прокуратуру № 3, що квартиру АДРЕСА_3 було надано ОСОБА_2 відповідно до ордеру № 44679 серії Б, виданого 24 липня 1984 року на підставі рішення виконкому Мінської районної ради народних депутатів від 09 липня 1984 року № 371/2 на сім'ю з чотирьох осіб, із яких всі померли в період з 2012 по ІНФОРМАЦІЯ_3 року та були зняті з реєстрації місця проживання. Згідно з актом від 02 лютого 2016 року, затвердженим начальником ЖЕД-306, квартира АДРЕСА_7 29 жовтня 2015 року представником Деснянського РУГУ МВС м. Києва була опечатана. За інформацією Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 квітня 2016 року, наданої КП «Керуюча компанія обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» у квартирі НОМЕР_1 незаконно перебувають сторонні особи, які назвали себе власником останньої. З'ясовано, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 05 лютого 2016 року ОСОБА_8 продав квартиру ОСОБА_5 Відчужувана квартира належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації житла Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 05 липня 2004 року згідно з розпорядженням від 05 липня 2004 року № НОМЕР_2 та зареєстрованого за № 7674 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 27 липня 2004 року. Також встановлено, що свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_2 не зареєстровано та не видавалось. Квартира АДРЕСА_6 не приватизована (а. с. 17 - 20).

Згідно листа Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 17 травня 2017 року, з дня набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» по даний час через відділ приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства не проходила приватизація квартири АДРЕСА_8, розпорядження про передачу житла у власність № НОМЕР_2 від 05 липня 2004 року відсутнє, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалося. Житловий будинок АДРЕСА_6 належить до територіальної громади м. Києва та перебуває в комунальній власності (а. с. 15).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власниками квартири АДРЕСА_6 були: ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2016 року; ОСОБА_14 на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2016 року; ОСОБА_5 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 11 лютого 2016 року (а. с. 48 - 52).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із даним позовом про витребування спірної квартири на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, прокурор посилався на вибуття вказаної квартири із володіння територіальної громади без волі власника, оскільки право власності перейшло до ОСОБА_1 в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури.

Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Відповідно до ст. 15 ЖК УРСР на виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад покладено здійснення управління житловим фондом місцевих Рад, прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради, видача ордерів на жиле приміщення.

Обґрунтовуючи даний позов, прокурор вказував, що за інформацією Деснянської районної державної адміністрації м. Києва, квартира АДРЕСА_6, яка є об'єктом права комунальної власності територіальної громади м. Києва, не проходила приватизацію та свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_2 не реєструвалось та не видавалось; також, відповідно до інформації, наданої КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації», право власності на зазначену квартиру не реєструвалось, інформаційна довідка на ОСОБА_4 не видавалась.

Разом із тим, в матеріалах справи знаходиться свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року, видане на ім'я ОСОБА_8 відділом приватизації житла Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням (наказом) від 05 липня 2004 року № НОМЕР_2. Дане свідоцтво зареєстроване за № 7674 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 27 липня 2004 року.

Також, згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 01 лютого 2016 року, квартира АДРЕСА_4 на праві власності зареєстрована на ім'я ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, 05 липня 2004 року, розпорядження № НОМЕР_2 (а. с. 46).

Згідно довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Київ від 05 лютого 2016 року № 1023/10, довідка видана ОСОБА_8 в тому, що дійсно квартира АДРЕСА_4 належить йому на праві власності, будинок знаходиться на балансі ЖЕК-306, в квартирі ніхто не зареєстрований (а. с. 47).

Судом першої інстанції обґрунтовано звернуто увагу, що свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_8 не визнавалось недійсним та не скасовувалось.

Враховуючи, що дане свідоцтво та інші пов'язані з ним документи (інформаційна довідка Київського міського бюро технічної інвентаризації, довідка КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду») наявні в матеріалах справи, самі по собі листи та довідки уповноважених осіб про їх відсутність (невидачу) не можуть бути підставою для відхилення даних доказів або для того, щоб піддавати сумніву їх належність, допустимість та достовірність, оскільки доказів підроблення цих документів або видачі їх внаслідок зловживання владою або службовим становищем, встановлених відповідним вироком суду, прокурором надано не було.

Із цих же підстав апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що судом не прийнято докази прокурора щодо вибуття спірного майна з комунальної власності на підставі свідоцтва про право власності від 05 липня 2004 року № НОМЕР_2, яке ОСОБА_8 не видавалось та КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» не реєструвалось, та що вказане свідоцтво не породжує правових наслідків і є недійсним за своєю правовою природою.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що позивачем не доведено самого факту належності до комунальної власності територіальної громади м. Києва АДРЕСА_9, не надано доказів щодо реєстрації спірного нерухомого майна як комунальної власності, що слугувало б підставою для задоволення віндикаційного позову.

Заперечуючи проти даного висновку суду, прокурор в апеляційній скарзі посилався на те, що право комунальної власності виникло задовго до прийняття та набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки ЦК УРСР 1963 року не передбачав інституту державної реєстрації права власності державного житлового фонду, а відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Оцінюючи дані доводи, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення Київської міської ради, яким будинок по АДРЕСА_6 включений до переліку об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва, прийняте лише 02 грудня 2010 року, а на праві господарського відання закріплено за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» 30 січня 2015 року, тобто вже в період дії Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а отже підлягало державній реєстрації.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

Встановивши, що прокурором не надано доказів на підтвердження права комунальної власності на спірну квартиру і вибуття квартири з володіння поза волею власника, прийнявши до уваги те, що свідоцтво про право власності на житло на ім'я ОСОБА_8 не оскаржувалось та недійсним у судовому порядку не визнавалось, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування квартири у відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.