ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року

м. Київ

справа № 182/8267/14-ц

провадження № 61-4166св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє як законний представник малолітньої дочки ОСОБА_9,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Барильської А. П., Ляховської І. Є., Михайлів Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє як законний представник малолітньої дочки ОСОБА_9, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_10, після якого лишилося спадкове майно, до складу його входить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 і 2/5 часток житлового будинку з надвірним будівлями по АДРЕСА_2. Це майно ОСОБА_10 фактично прийняв у спадщину після смерті ОСОБА_11, з яким до його смерті проживав однією сім'єю, був пов'язаний спільним побутом і вів спільне господарство.

Позивач зазначає, що його батько ОСОБА_10 і дідусь ОСОБА_11 не розпорядилися своїм майном, заповіту не склали. За законом спадкоємцями першої черги є він та брат ОСОБА_5, інших спадкоємців немає.

Вважає, що після смерті батька ОСОБА_10 він фактично прийняв спадщину, вступивши в управління спадковим майном, про що свідчить факт його постійного проживання у будинку по АДРЕСА_2 і регулярне відвідування квартири АДРЕСА_1, збереження якої у належному стані він забезпечує.

Позивач посилається на те, що для оформлення спадщини звернувся до нотаріуса, який роз'яснив необхідність підтвердження факту родинних відносин з дідусем ОСОБА_11 і подання оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Оскільки оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно втрачені і відновити їх за відсутності доказів родинного зв'язку з ОСОБА_11 він не може, позивач просив: встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є батьком його матері ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року; встановити факт проживання однією сім'єю у період з 1978 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_10 право власності на 2/5 часток житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 загальною площею 122,00 кв.м, житловою площею 50,7 кв.м, який складається із: житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», підвалу літ. «Б1», гаражу літ. «К», підвалу літ. «В», теплиці літ. «З», теплиці літ. «И», теплиці літ. «Ж», літньої кухні літ. «Г», прибудови літ. «г», гаражу літ. «Д», підвалу літ. «Л», вбиральні літ. «Е», споруд 1-8 І; визнати за ним в порядку спадкування за законом після батька ОСОБА_10 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 29,44 кв.м, житловою площею 16,84 кв.м.

Заочним рішенням Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2015 року позов задоволено. Встановлено, що ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є батьком ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року; встановлено факт проживання однією сім'єю у період з 1978 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/5 часток житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 загальною площею 122,00 кв.м, житловою площею 50,7 кв.м, який складається із: житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», підвалу літ. «Б1», гаражу літ. «К», підвалу літ. «В», теплиці літ. «З», теплиці літ. «И», теплиці літ. «Ж», літньої кухні літ. «Г», прибудови літ. «г», гаражу літ. «Д», підвалу літ. «Л», вбиральні літ. «Е», споруд 1-8 І. у порядку спадкування за законом після діда ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та батька ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 29,44 кв.м, житловою площею 16,84 кв.м у порядку спадкування за законом після батька ОСОБА_10

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту спільного проживання однією сім'єю з 1978 року ОСОБА_11 і батька позивача ОСОБА_10, який після смерті ОСОБА_11 фактично прийняв у спадщину належні померлому 2/5 часток житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2. Оскільки після смерті батька ОСОБА_10 позивач продовжив проживати у будинку по АДРЕСА_2 і користуватися квартирою № АДРЕСА_3, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач фактично прийняв спадщину після батька, тому позовні вимоги про визнання права власності на частку будинку і квартиру у порядку спадкування за законом є обґрунтованими.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_13, заочне рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2015 року скасоване і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не довів отримання відмови нотаріуса у оформленні права на спадщину, що свідчить про передчасність вимог про визнання права власності. Оскільки до отримання ОСОБА_4 такої відмови встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та факту спільного проживання ОСОБА_11 з ОСОБА_14 у період з 1978 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року не породжує для позивача юридичних наслідків, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення відповідних юридичних фактів.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року скасувати і залишити в силі заочне рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відкрив апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_13, оскільки ухваленим заочним рішенням Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2015 року питання про його права і обов'язки не вирішувалося.

Вказує, що рішення суду першої інстанції є законним, усі учасники справи з ним погодилися, тому у апеляційного суду не було підстав виходити за межі доводів апеляційної скарги і перевіряти правильність висновків, проти яких не заперечує жодна зі сторін.

Послався на те, що нотаріус відмовив йому в оформленні права на спадщину в усному порядку, жодних інших документів не надав, на що суд апеляційної інстанції не звернув уваги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 4 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_11

На момент смерті ОСОБА_11 належало 2/5 часток житлового будинку з надвірним будівлями по АДРЕСА_2 загальної площею 122,0 кв.м, житловою площею 50,7 кв.м, які складаються із: житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б», підвалу літ. «Б1», гаражу літ. «К», підвалу літ. «В», теплиці літ. «З», теплиці літ. «И», теплиці літ. «Ж», літньої кухні літ. «Г», прибудови літ. «г», гаражу літ. «Д», підвалу літ. «Л», вбиральні літ. «Е», споруд 1-8 І.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер батько позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_10

Після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина, до складу якої входить однокімнатна № АДРЕСА_3, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14 вересня 1994 року.

Також до складу спадщини входять 2/5 часток житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2, які ОСОБА_10 прийняв шляхом фактичного управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_11, разом з яким проживав однією сім'єю, був пов'язаним спільним побутом і вів спільне господарство.

2 червня 2006 року до Шостої криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після її померлого чоловіка ОСОБА_10 звернулася ОСОБА_15 Також зазначила, що, крім неї, спадкоємцями за законом є діти померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_15 померла.

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_15 до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори звернулися її син ОСОБА_7, онуки ОСОБА_6 та ОСОБА_9, в інтересах якої діяла законний представник ОСОБА_8

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_4 не звертався до Шостої криворізької державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_10; постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у матеріалах спадкової справи відсутня.

Відповідно до статті 1216 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1217 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1268 ЦК Українинезалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. (стаття 1296 ЦК України)

Статтею 1297 ЦК Українивстановлено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Правових наслідків невиконання такого обов'язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

У разі, коли спір виникає у зв'язку з неможливістю документального оформлення права на спадщину, за відсутності спору про безпосереднє право на неї, спадкоємець може оскаржити відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій у судовому порядку.

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Апеляційний суд, встановивши з поданих сторонами доказів, що ОСОБА_4 не звертався до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину і рішення щодо відмови у видачі йому свідоцтва нотаріус не приймав, правильно застосував до спірних правовідносин положення глави 86 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку.

Статтею 256 ЦПК України у редакції Кодексу на час розгляду справи апеляційним судом передбачалося, що суд розглядає справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, зокрема, факти наявності між фізичними особами родинних відносин.

Як роз'яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в судовому порядку підлягають встановленню факти, які породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» у разі, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Оскільки до отримання відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину встановлення факту родинних зв'язків між ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та факту спільного проживання ОСОБА_11 з ОСОБА_14 у період з 1978 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року не породжує для позивача ОСОБА_4 юридичних наслідків і від цих фактів не залежить виникнення, зміна або припинення його майнових прав, апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про порушення апеляційним судом норм процесуального права у зв'язку з безпідставним прийняттям апеляційної скарги ОСОБА_13, оскільки на день вирішення судом апеляційної інстанції питання про відкриття апеляційного провадження у розпорядженні суду було рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, про визнання за ОСОБА_13 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Не мають правового значення посилання заявника на те, що відповідачі визнали позовні вимоги і проти задоволення позову не заперечували, що підтверджує помилковість рішення суду апеляційної інстанції про відмову у позові.

Стаття 174 ЦПК України у редакції Кодексу на час розгляду справи апеляційним судом встановлювала, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Оскільки ОСОБА_8, діючи як законний представник малолітньої дочки ОСОБА_9, подала заяву, у якій зазначила, що не заперечує проти задоволення позову і не претендує на спадкове майно, таким чином відмовившись від майнових прав дочки за відсутності дозволу на це органу опіки та піклування, апеляційний суд правильно виходив з того, що визнання відповідачами позовних вимог не є безумовною підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Не спростовують правильність висновків апеляційного суду твердження заявника про отримання від нотаріуса усної відмови у видачі свідоцтва, оскілки відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» у редакції Закону на час розгляду справи апеляційним судом про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Цією статтею також передбачено, що на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат» у редакції Закону на час розгляду справи апеляційним судом).

Таким чином, ОСОБА_4, у разі відсутності передбачених законодавством умов для оформлення спадщини в нотаріальному порядку, має право на отримання від нотаріуса постанови із наведенням у ній причин відмови, яка може бути оскаржена до суду.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки апеляційний суд,встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук