Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 372/1608/16-ц

провадження № 61-12715св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Підгірцівська сільська рада Обухівського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року у складі судді Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання права власності в порядку спадкування, в якому просила:

- визнати за нею право власності на земельну ділянку розміром 0,25 га, яка розташована у с. Підгірці Обухівського району Київської області та була передана ОСОБА_2 у приватну власність на підставі рішення виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області від 25 лютого 1995 року;

- визнати незаконною бездіяльність Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області у відновлення стану вказаної земельної ділянки;

- визнати незаконним зменшення розміру земельної ділянки, яка належала ОСОБА_2;

- визнати незаконною передачу власникам суміжних земельних ділянок частини земельної ділянки, яка належала ОСОБА_2;

- визнати незаконною бездіяльність Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області у надані інформації про винесення неї рішення, яким було порушено права ОСОБА_2 та її спадкоємця - ОСОБА_1, а також про видані державні акти на суміжні із земельною ділянкою ОСОБА_2 земельні ділянки;

- покласти на Підгірцівську сільську раду Обухівського району Київської області всі витрати, пов'язані з виготовленням технічної документації та державної реєстрації земельної ділянки, що передана ОСОБА_2 у приватну власність;

- покласти на Підгірцівську сільську раду Обухівського району Київської області всі витрати, пов'язані з виготовленням необхідних документів, прийняття рішень у рамках своїх повноважень, скасування рішень, які перешкоджають відновленню права власності на земельну ділянку, що передана ОСОБА_2;

- покласти на Підгірцівську сільську раду Обухівського району Київської області всі витрати, пов'язані з відновленням її спадкових прав відносно спірної земельної ділянки;

- визнати її право на отримання інформації щодо рішення про передачу земельних ділянок суміжних із земельною ділянкою ОСОБА_2 та інформацію про видані на них відповідачем державні акти;

- зобов'язати відповідача у місячний термін з моменту ухвалення судового рішення надати інформацію про передачу у приватну власність земельних ділянок суміжних із земельною ділянкою ОСОБА_2 та інформацію про видані на них державні акти;

- зобов'язати Підгірцівську сільську раду Обухівського району Київської області у межах своїх повноважень вчинити дії по забезпеченню державної реєстрації майнових прав на земельну ділянку, передану ОСОБА_2 у приватну власність, за нею як спадкоємцем;

- заборонити Підгірцівській сільській раді Обухівського району Київської області створювати їй перешкоди в набутті у спадщину земельної ділянки ОСОБА_2;

- зобов'язати Підгірцівську сільську раду Обухівського району Київської області скасувати рішення про передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,25 га для забезпечення здійснення державної реєстрації її майнових прав як спадкоємця;

- зобов'язати Підгірцівську сільську раду Обухівського району Київської області подавати інформаційні запити та звернення до органів державної влади, від дій яких залежить забезпечення дотримання її прав як спадкоємця.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 16 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року залишено без руху, у тому числі для оплати судового збору у сумі 8 488,48 грн та зазначення дати отримання копії рішення рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 лютого 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судових витрат відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року визнано неподаною та повернуто особі, які її подала.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 у строк, встановлений процесуальним законодавством України та судом, не виконала у повному обсязі вимоги по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, а тому апеляційна скарга підлягає поверненню відповідно до вимог статті 121 ЦПК України.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про необхідність сплати позивачем судового збору окремо за кожну пред'явлену у позові вимогу є помилковими та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою від 01 червня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання права власності в порядку спадкування призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року (а. с. 151-159).

Ухвалою судді Апеляційного суду Київської області від 16 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року залишено без руху, у тому числі для оплати судового збору у сумі 8 488,48 грн протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

На виконання вимог зазначеної ухвали ОСОБА_1 01 лютого 2017 року подала до суду апеляційної інстанції заяву про звільнення від сплати судового збору та довідку Центрального обласного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про розмір її пенсії.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 лютого 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судових витрат відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року залишено без руху та надано строк для усунення зазначених недоліків протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

20 лютого 2017 року ОСОБА_1 надано суду квитанції про сплату судового збору у розмірі 551,21 грн за позовну вимогу майнового характеру та на суму 551,21 грн за позовну вимогу немайнового характеру.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року визнано неподаною та повернуто особі, які її подала.

На обґрунтування визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення апеляційний суд вказав, що особою, яка звертається до суду з апеляційною скаргою не у повному обсязі сплачено судовий збір за її подання.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з огляду на наступне.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України 2004 року у редакції, що діяла під час апеляційного оскарження судового рішення, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Законом України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на день звернення до суду з позовом у цій справі) встановлено такий розмір ставки судового збору: за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлена у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4), за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлена у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 01 січня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1 378 грн.

Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на день подання апеляційної скарги) за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви та скарги.

У цій справі предметом спору є декілька вимог немайнового характеру та вимога майнового характеру.

Частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Пунктом 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті.

Отже, враховуючи предмет позову та ціну позову, судовий збір при зверненні до суду з цим позовом підлягав сплаті у розмірі 551,20 грн за вимогу майнового характеру та 551,20 грн за кожну із 13 заявлених позивачкою вимог немайнового характеру.

Таким чином, апеляційним судом правильно застосовано положення Закону України «Про судовий збір» та правильно визначено розмір судового збору, що підлягає сплаті за подання апеляційної скарги у цій справі, а тому доводи касаційної скарги у цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.

Посилання заявника на те, що ухваленим судовим рішенням не враховано всі позовні вимоги, пред'явлені до суду, не впливають на законність оскаржуваної ухвали, оскільки рішенням Обухівського районного суду Київської області відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю і ОСОБА_1 зазначила в апеляційній скарзі, що вказане рішення оскаржується нею у повному обсязі.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою судді Апеляційного суду Київської області Кашперської Т.Ц. від 06 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення її від сплати судових витрат, оскільки надана позивачем копія довідки про розмір пенсії сама по собі не є беззаперечним доказом її майнового стану і не виключає наявності інших доходів (так, із матеріалів справи вбачалося, що позивач прийняла спадщину та одержала свідоцтво про право на спадщину, зокрема на грошові кошти на банківських рахунках). Цією ж ухвалою апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2016 року залишено без руху та надано строк для усунення зазначених недоліків. Таким чином, відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судових витрат, апеляційний суд надав можливість особі, яка подала апеляційну скаргу, відреагувати на позицію суду та оформити апеляційну скаргу відповідно до вимог, визначених законом.

Однак, в подальшому ОСОБА_1 доводи, наведені судом в цій ухвалі, не спростувала, належних доказів фінансової неспроможності сплатити судовий збір суду не надала.

Таким чином, оскаржувана ухвала Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства України, є законною та обґрунтованою.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк