Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 755/10295/17

провадження № 61-24944св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва, у складі судді Яровенко Н. О., від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., від 11 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

10 липня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про встановлення факту щодо форми власності на спадкове майно.

У поданій заяві заявник просив встановити факт щодо форми власності на спадкове майно, з метою визначення особистих прав і обов'язків останнього в частині вирішення питання, що стосується володіння та розпорядження спадковим майном.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_4 про встановлення факту щодо форми власності на спадкове майно.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що із поданої заявником заяви вбачається спір про право, у тому числі між заявником та ОСОБА_5, що підлягає розгляду у порядку позовного провадження.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено порушень норм процесуального права. Районним судом правильно відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки із заяви ОСОБА_4 вбачається спір про право, який виник між заявником та іншим співвласником домоволодіння.

07 листопада 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не в повному обсязі було встановлено обставини справи. Судом першої інстанції передчасно відмовлено заявнику у відкритті провадження у справі, оскільки встановлення факту щодо форми власності на спадкове майно не вплине на права та обов'язки третіх осіб, зокрема особи, яка є власниками іншої частини будинку. Спір між співвласниками будинку відсутній.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту щодо форми власності на спадкове майно з метою визначення особистих прав і обов'язків останнього щодо володіння і розпорядження спадковим майном.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно Ірпінського бюро технічної інвентаризації № 9751497 від 04 лютого 2006 року будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з надвірними будівлями та спорудами належав ОСОБА_7 у частці 1/2 з формою власності приватна спільна часткова та ОСОБА_5 у частках 1/4 та 1/4 з формою власності приватна спільна часткова.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом позивач ОСОБА_4 є спадкоємцем майна ОСОБА_7, а саме: 1/2 частки будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 234 ЦПК України 2004 року).

Пунктом 5 частини другої статті 234 ЦПК України, 2004 року, визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 256 ЦПК України 2004 року).

Аналогічна норма закріплена у частині другій статті 315 ЦПК України.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується із наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов'язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частини четвертої статті 256 ЦПК України, 2004 року, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми процесуального права, у редакції чинній на момент розгляду заяви у суді першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що встановлення факту, про який просить заявник, може вплинути на права та обов'язки іншого співвласника будинку. ОСОБА_4 не є єдиним власником всього будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з надвірними будівлями та спорудами, а тому даний спір, який виник у зв'язку із реалізацією повноважень власника, слід вирішувати у порядку позовного провадження.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанцій, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_4, оскільки із змісту заяви вбачається спір про право.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення порушення судами норм процесуального права, не спростовують висновків судів, викладених у мотивувальних частинах оскаржених судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта