Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 635/8599/15-ц

провадження № 61-5513 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представники позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8;

відповідачі: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11;

представники відповідача - ОСОБА_10: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Швецової Л. А., Карімової Л. В., Яцини В. Б., від 24 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 13 листопада 2008 року між ним та ОСОБА_9 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 59 тис. доларів США, які остання зобов'язалась повертати частинами до 13 травня 2009 року. 13 травня 2009 року між ними було укладено додатковий договір № 1 до договору позики, згідно умов якого сума позика була збільшена на 7 500 доларів США і склала 66 500 доларів США, які відповідачка зобов'язалась повернути до 13 листопада 2009 року.

Крім того, 13 листопада 2008 року між ним та ОСОБА_9 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого остання на забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики, передала в іпотеку належний їй праві власності житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами по АДРЕСА_1. 13 травня 2009 року між сторонами був укладений додатковий договір №1 до договору іпотеки від 13 листопада 2008 року, згідно яким ОСОБА_9 на забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики також передала в іпотеку належну їй земельну ділянку площею 0,12 га по АДРЕСА_1.

Відповідачка, незважаючи на ухваленні судові рішення про стягнення з неї на його користь заборгованості за договором позики, свої боргові зобов'язання не виконувала, на його вимоги не реагувала, внаслідок чого станом на 16 квітня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 764 672 грн 13 коп.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_3 просив суд у рахунок задоволення його вимог за договором позики від 13 листопада 2008 року, зі змінами, внесеними додатковим договором № 1 від 13 травня 2009 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,12 га, що розташовані по АДРЕСА_1, шляхом продажу за процедурою, передбаченою статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, згідно з пунктом 4 договору іпотеки у розмірі 500 тис. грн, але не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на час продажу з виселенням ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та переданням предмету іпотеки в управління іпотекодержателя з наданням права особисто або через представника пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, одержувати і подавати необхідні довідки та будь-які інші документи, пов'язані з реалізацією іпотечного майна, а також вчиняти будь-які інші дії, пов'язані з продажем предмету іпотеки.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області у складі судді Панас Н. Л. від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, укладеним 13 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, зі змінами, внесеними додатковим договором № 1, укладеним 13 травня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,12 га, що розташовані по АДРЕСА_1, загальною вартістю згідно умов договору іпотеки - 500 тис. грн, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_9 перед ОСОБА_3 за договором позики від 13 листопада 2008 року, у редакції додаткового договору № 1 від 13 травня 2009 року, у розмірі 764 672 грн 36 коп., шляхом надання ОСОБА_3 права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, на умовах та в порядку, визначеною статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною, встановленою у пункті 4 договору іпотеки у розмірі 500 тис. грн, але не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки суб'єктом оціночної діяльності або незалежного експерта на момент укладення договору купівлі-продажу. Надано ОСОБА_3 право на проведення особисто або через представника усіх дій, пов'язаних із реалізацією предмета іпотеки, у тому числі на виготовлення, отримання оригіналів, копій, дублікатів правовстановлюючих документів, технічної документації на вищевказаний житловий будинок.

Виселено ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з житлового будинку по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник порушила свої зобов'язання за договором позики, борг у повному обсязі не повернула, рішення судів про стягнення позики не виконала, у зв'язку із чим позивач має право на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за визначеною статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу, а саме шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій третій особі-покупцю на власний розсуд. Звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_10 задоволено. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішенння, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки у разі порушення боржником умов договору позики. Відповідачкою порушено умови договору позики, а тому наявні правові підстави для визнання за позивачем, який є іпотекодержателем, права власності на предмет іпотеки згідно з нормами статті 16 ЦК України. Проте вартість предмету іпотеки та сума заборгованості за договором позики є не співмірними, оскільки сума заборгованості складає 764 672 грн 36 коп., тоді як вартість іпотечного майна (житлового будинку та земельної ділянки) - 2 516 600 грн, і різниця вартості між ними поверненню іпотекодавцю не підлягає. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на нього порушує права відповідача. Крім того, житловий будинок і земельна ділянка, які є предметом іпотеки набуті іпотекодавцем не за позичені кошти, а тому виселення відповідачів без надання іншого житла є неможливим (стаття 109 ЖК України).

У листопаді 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справОСОБА_3подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов до помилкового висновку про те, що позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на нього, тобто згідно положень статті 37 Закону України «Про іпотеку», тоді як він такої вимоги у суді першої інстанції не заявляв, а просив суд згідно поданої ним позовної заяви звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу іпотечного майна іпотекодержателем від власного імені на власний розсуд будь-якій третій особі-покупцю. Крім того, висновок апеляційного суду про неспівмірність вартості іпотечного майна та сумою заборгованості за договором позики не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки як статтею 37, так і статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено обов'язок іпотекодержателя повернути іпотекодавцю різницю між вартістю іпотечного майна та сумою заборгованості.

У січні 2017 року представник ОСОБА_10 - ОСОБА_15 - подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначала, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, а вимоги позивача - безпідставними. Встановивши ринкову вартість іпотечного майна, яка складає 2 516 600 грн, дослідивши її співмірність із сумою заборгованості за договором позики у розмірі 764 672 грн 36 коп., апеляційний суд дійшов до правильного висновку про те, що сума заборгованості за позикою є неспівмірною із вартістю предмета іпотеки, оскільки майже в чотири рази перевищує суму боргу. Крім того, задоволення позову призведе до подвійної відповідальності, так як на користь позивача рішенням суду стягнуто позику в судовому порядку.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що13 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 59 тис. доларів США, які остання зобов'язалась повертати частинами до 13 травня 2009 року.

13 травня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено додатковий договір № 1 до договору позики, згідно умов якого сума позика була збільшена на 7 500 доларів США і склала 66 500 доларів США, які відповідачка зобов'язалась повернути до 13 листопада 2009 року.

13 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого остання на забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики, передала в іпотеку належний їй праві власності житловий будинок з господарськими та надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

13 травня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 був укладений додатковий договір №1 до договору іпотеки від 13 листопада 2008 року, за яким відповідачка на забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики також передала в іпотеку належну їй земельну ділянку площею 0,12 га, що розташована по АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 5 вересня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 639 312 грн 11 коп., що еквівалентно 79 984 доларів США, та суму нарахованих штрафних санкцій у розмірі 1 830 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року, рішення Харківського районного суду Харківської області від 5 вересня 2013 року було змінено, у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині стягнення з ОСОБА_9 суму штрафних санкцій у розмірі 1 830 000 грн відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківскьої області від 15 січня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 проценти за користування позикою за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року у розмірі 86 199 грн 75 коп. та три процента річних від простроченої суми за договором позики за період з 27 грудня 2012 року по 26 травня 2014 року у розмірі 36 319 грн 50 коп., а також суму судового збору у розмірі 160 грн 77 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Зазначені судові рішення набрали законної сили, знаходяться на примусовому виконанні і не виконанні.

Відповідно до вимог статті 303 ЦПК України (2004 року) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

При цьому згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України (2004 року) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Пред'являючи позов (а. с. 2-6), ОСОБА_3посилався на те, що відповідачка, незважаючи на вищезазначені рішення суду, що набрали законної сили, свої зобов'язання за договором позики не виконувала, на його вимоги не реагувала, внаслідок чого станом на 16 квітня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 764 672 грн 13 коп., у рахунок задоволення якої просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу іпотечного майна іпотекодержателем від власного імені на власний розсуд будь-якій третій особі-покупцю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на нього, тобто згідно положень статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, у порушення вимог статей 11, 214, 303, 316 ЦПК України (2004 року) апеляційний суд не звернув уваги на те, що такі вимоги не були предметом позовної заяви та не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Отже, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів позовної заяви та апеляційної скарги апеляційним судом не перевірено.

Крім того, апеляційний суд вказав про те, що вартість предмета іпотеки та сума заборгованості за договором позики є не співмірними, оскільки сума заборгованості складає 764 672 грн 36 коп., тоді як вартість іпотечного майна (житлового будинку та земельної ділянки) згідно звіту незалежної оцінки майна від 3 жовтня 2016 року становить 2 516 600 грн, і різниця вартості між ними поверненню іпотекодавцю не підлягає. У зв'язку із цим звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на нього відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» порушує права відповідача.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку»звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Проте частиною третьою статті 39 цього Закону передбачено, щосуд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Отже, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-340 цс15.

Як встановлено судами вартість предмета іпотеки складає 2 516 600 грн, його заставна вартість - 500 тис. грн (пункт 4 договору іпотеки), а сума заборгованості - 764 672 грн 36 коп.

Вважаючи, що сума заборгованості за договором позики єнеспівмірною із вартістю предмета іпотеки, тобто перевищує розмір заборгованості за договором позики, апеляційний суд не врахував, що це не вважається самостійною підставою для відмови в позові, а у порушення частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку» не встановив, чи не завдає збитків іпотекодержателю порушення основного зобов'язання та чи не змінює обсяг його прав. При цьому, не виконуючи рішення суду та не повертаючи позику, сума боргу постійно збільшується.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що стороною договору позики та договору іпотеки є ОСОБА_9, яка в апеляційному порядку рішення суду не оскаржувала, розмір боргу та вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки не оспорювала.

У зв'язку з наведеним оскаржуване рішення апеляційного суду не можна вважати законним й обґрунтованим.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк