Постанова
Іменем України

31 жовтня 2018 року
місто Київ

справа № 289/1348/16-ц
провадження № 61-18686св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Державне підприємство «Радомишльське лісомисливське господарство»,
треті особи: Відділ Держгеокадастру в Радомишльському районі, Інспекція сільського господарства в Житомирській області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 квітня 2017 року у складі судді Микитюк О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача, просив встановити у нього відсутність права постійного користування земельними ділянками та заборону користування ними.
Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що у відповідача в постійному користуванні перебуває дві земельні ділянки на території Радомишльської міської ради, загальною площею 3 106, 5147 га: одна земельна ділянка, площею 2 893, 3933 га з кадастровим номером 0:10:001:2000 та інша земельна ділянка, площею 213, 1214 га з кадастровим номером 0:10:001:2001. За твердженням позивача, Державне підприємство «Радомишльське лісомисливське господарство»

(далі ДП «Радомишльське лісомисливське господарство») з незаконних підстав користується зазначеними земельними ділянками, оскільки проектно-технічна документація із землеустрою не пройшла належної державної реєстрації у відділі Держкомзему в Радомишльському районі; під час виготовлення технічної документації не були встановлені у натурі на місцевості межові знаки, конфігурація розташування меж земельних ділянок в документації не відповідає фактичним межам на місцевості; підписи посадових осіб не відповідають підписам осіб, зазначених в державних актах на право постійного користування земельними ділянками; за таких обставин позивач не має можливості отримати в користування або у власність земельну ділянку, розташовану на території Радомишльської міської ради, яка вже передана в користування відповідачу, а тому просив суд встановити відсутність у відповідача права на постійне користування спірними земельними ділянками та заборонити відповідачу будь-яким чином користуватися цими земельними ділянками до виготовлення проектно-технічної документації із землеустрою та її належної державної реєстрації.
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 02 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції залишено без руху у зв`язку із несплатою судового збору.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто ОСОБА_1 .
Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалася тим, що ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 21 березня 2017 року залишено без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції у зв`язку з несплатою судового збору. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зазначену ухвалу апеляційного суду заявник отримав 25 березня 2017 року, проте недоліки апеляційної скарги не усунув, а тому апеляційна скарга, за висновками суду апеляційної інстанції, підлягала визнанню неподаною та поверненню особі, яка її подала.
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 квітня 2017 року, справу направити до апеляційного суду для вирішення питання про прийняття апеляційної скарги.
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що, оскільки заявник є учасником бойових дій, то він є звільненим від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду 03 травня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний Суд в оцінці оскаржуваної ухвали врахував, що ОСОБА_1 відповідно до посвідчення від 22 червня 2007 року, серії НОМЕР_1 , виданого Малинсько-Радомишльським об`єднаним районним військовим комісаріатом, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
Залишаючи апеляційну скаргу без руху, апеляційний суд зробив висновок, що згідно з частиною другою статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветерани війни та особи, на яких поширюється чинність цього Закону, звільняються від плати за оформлення документів, юридичні консультації, а також від судових витрат, пов`язаних з розглядом питань щодо їх соціального захисту. Таким чином, законодавством передбачено звільнення від сплати судового збору учасників бойових дій у справах, що пов`язані із захистом їх прав як учасника бойових дій, у тому числі і соціальним захистом.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-VIII (набрав чинності з 01 вересня 2015 року) внесені зміни, зокрема, у статтю 5 Закону України «Про судовий збір» (пільги щодо сплати судового збору), а саме: відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Визначаючи дійсний зміст зазначеної норми Закону, Верховний Суд врахував, що в її тексті не міститься умова про те, що такий позов має бути заявлений виключно з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також безпосередньо не зазначається, що справа має стосуватись порушених прав позивача, якими він наділений як учасник бойових дій, без уточнення характеру таких прав та підстав їх порушення.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)).
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Відсутність чіткого трактування та розуміння дійсного змісту зазначеної норми пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не повинна впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.
Таким чином, до 31 серпня 2015 року надання пільг зі сплати судового збору ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», було унормоване частиною другою статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за змістом якої такі пільги надавалися у випадках, коли спір виник з відносин, що врегульовані безпосередньо цим Законом. Проте з 01 вересня 2015 року правове регулювання надання пільг зі сплати судового збору здійснюється на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», який є спеціальним законом і не містить будь-яких обмежень для учасників бойових дій щодо предмета судового захисту порушених прав.
На переконання Верховного Суду, звужене тлумачення змісту пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не може вважатися обґрунтованим, тому помилковою є відмова позивачу у задоволенні заяви про звільнення його, як учасника бойових дій від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» з тих підстав, що справа за позовом ОСОБА_1 не пов`язана з порушенням прав його, позивача, як особи, яка має статус учасника бойових дій.
Апеляційний суд наведеного не врахував, безпідставно поклав на ОСОБА_1 обов`язок зі сплати судового збору та помилково визнав його апеляційну скаргу неподаною та повернув її заявнику.
Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає обґрунтованими, а ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 квітня 2017 року постановленою з порушенням норм процесуального права та такою, що підлягає скасуванню.
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 06 квітня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик