Провадження № 2/331/100/2018
Справа № 331/5586/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2018 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд м.Запоріжжя в складі :

головуючого - судді Скользнєвої Н.Г.,

при секретарі - Постарнак М.М.,

за участю :

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про проділ майна подружжя, усунення перешкод в користуванні квартирою,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про: поділ спільного майна подружжя, виділивши їй ОСОБА_4 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_3 1/2 частку вказаної квартири ; усунення перешкод їй та малолітньому сину ОСОБА_5 в користуванні квартирою 137 в буд. №6а по вул. Запорізькій в м. Запоріжжі шляхом вселення у спірну квартиру з одночасною передачею комплекту ключів від вхідних дверей в зазначену квартиру; визнання майна , а саме : холодильника двокамерного марки LG, кондиціонера, пральної машини, плазмового телевізора, ігрової приставки, меблів м»який куточок, бойлера ( водонагрівача), ліжка з двома тумбами, шафи купе - 2 шт., меблів кухня, ковроліна 2 шт. об»єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; стягнення з ОСОБА_3 на її користь 1/2 частки вартості спільного майна, а саме суму в розмірі 12 832, 50 грн., який в подальшому уточнила ( а.с.106-109) в частині першої позовної вимоги, виклавши її в наступній редакції : « Визнати за нею ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1, а за відповідачем ОСОБА_3 визнати право власності на 1/3 частку вказаної квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя». В іншій частині позов залишено без змін.

Позов мотивовано тим, що з ОСОБА_3 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з 14.09.2002 року.

Від шлюбу -2.10.2009 року у них народився син ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2014 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу син ОСОБА_5 проживає разом з нею.

Під час перебування у шлюбі за спільні грошові кошти ними була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_2, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_3

21.04.2004 року її було зареєстровано у вказаній квартирі, а сина ОСОБА_5 6.04.2010 року. Відповідач зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Через розлучення та неналежне ставлення відповідача до неї, їй з сином довелося виїхати з їхньої спільної квартири та винаймати інше житло в м. Дніпро.

З моменту розлучення і до грудня 2016 року ОСОБА_3 в якості сплати аліментів на утримання сина сплачував необхідні обов»язкові платежі за сина в дитячому садку, а також оплачував комунальні витрати по їхній квартирі. А з лютого 2017 року і до дня звернення до суду з цим позовом відповідач на утримання сина не сплатив жодної гривні, сином взагалі перестав цікавитись, участі в його житті не приймає.

Їх спільний син ОСОБА_5 часто хворіє, в анамнезі має стрімко прогресуючу сколіотичну осанку, гострий полліноз. Нею на лікування та підтримку стану здоров»я дитини витрачаються чималі грошові кошти. У зв»язку з тим, що відповідач взагалі не сплачує аліменти на утримання дитини, весь тягар матеріального утримання дитини покладений на неї.

Через брак коштів нею була зроблена спроба повернутися з сином до м. Запоріжжя в квартиру АДРЕСА_2, однак нею було виявлено, що в спірній квартирі повністю змінено замок, до квартири ані його, ані сина відповідач не пускає. З цього приводу 7.06.2017 року вона зверталася до Олександрівського ВП ГУНП в Запорізькій області з відповідною заявою і в цей же день було складено Акт про не допуск до житла за підписами сусідів з квартир №№ 101, 104.

Беручи до уваги інтереси неповнолітнього сина, який залишився проживати разом з нею, його стан здоров»я, який має постійно підтримуватись та корегуватись, а також те, що відповідач взагалі не сплачує аліменти на утримання сина, що становить для неї, як для єдиної людини, яка матеріально та морально опікується сином, складність та важкість в забезпеченні гідного фізичного, духовного розвитку й лікування спільної неповнолітньої дитини, пошуку місця проживання при його законній наявності, відповідно до вимог ст.71 СК України вважає можливим відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити їй більшу частину із спільного майна, а саме 2/3 частини квартири АДРЕСА_2.

Крім того, зазначає, що під час шлюбу з відповідачем ними було придбано інше цінне майно, а саме : у вересні 2002 р. - холодильник двокамерний марки LG за ціною 2025,00 грн.; у травні 2006 р.- кондиціонер за ціною 3 840,00 грн.; у вересні 2002 р.- пральну машину за ціною 800,00 грн. ; у жовтні 2012 р. - плазмовий телевізор за ціною 2800,00 грн.; у вересні 2014 р. - ігрову приставку за ціною 2490,00 грн.; у квітні 2009 р. - меблі м»який куточок за ціною 2310,00 грн.; у липні 2009 р. - бойлер ( водонагрівач) за ціною 760,00 грн.; у березні 2006 р. - ліжко з двома тумбами за ціною 3030,00 грн.; у липні 2008 р. - шафи купе 2 шт. за ціною 1450,00 грн. ; у червні 2006 р. - меблі кухня за ціною 4040,00 грн.; протягом 2005 р. - ковролін 2 шт. за ціною 2120,00 грн., а всього майна на загальну суму 25 665,00 грн.

Враховуючи той факт, що відповідач одноособово користується вищевказаним майном, просить суд зобов»язати відповідача сплатити їй грошову компенсацію за 1/2 частку вказаного майна у розмірі 12832, 50 грн.

Як на правові підстави заявлених вимог посилається на статті 60,69,70,71 СК України, статті 8,18 Закону України « Про охорону дитинства», постанову Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2017 року провадження у справі відкрито ( а.с.27).

24 жовтня 2017 року від відповідача по справі до суду надійшли письмові заперечення проти позову( а.с.38-42).

Заперечення мотивовані тим, що після розлучення з позивачкою вони продовжували проживати сумісно у спірній квартирі до серпня 2016 року. Згідно з усною домовленістю, як аліменти, він одноособово сплачував всі комунальні платежі за квартиру, де вони проживали разом, а також брав на себе всі витрати по дитячому садку ( харчування, фонди тощо), брав участь у придбанні одягу та інших речей для свого сина (ліки, іграшки тощо). В липні 2016 року, коли його не було вдома, позивачка разом з дитиною виїхала із квартири, забравши частку речей. Потім з»явилась вдома та повідомила, що їй необхідно поїхати на тиждень і запропонувала залишити сина. Він погодився. За її відсутності, він написав заяву і подав документи до школи № 98 м. Запоріжжя на вступ сина до першого класу. У цей період часу він купив сину все необхідне для школи ( рюкзак, одяг, канцелярське приладдя), сплатив необхідні платежі до різних фондів школи. Через тиждень позивачка з»явилася та повідомила, що вона має намір вступити в шлюб в м Дніпро, куди і поїхала, поселившись у будинку за адресою, яка вказана у позові.

Відповідач заперечує проти вимоги позивачки про збільшення розміру частки спірної квартири на її користь , з огляду на наступне.

За рішенням суду № 2/331/448/2017 від 9.02.2017 р. з нього стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини щомісячно від заробітку, але не менше 30% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , починаючи з 19.01.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття. З моменту розірвання шлюбних стосунків до винесення судом вищезазначеного рішення ним регулярно надавалися позивачці грошові кошти на утримання дитини. Періодично він купує речі та все необхідне для потреб та задоволення своєї дитини. Заборгованості по аліментах він не має. З позовом про перегляд розміру аліментів позивачка до суду не зверталася.

Як на думку відповідача, позивачкою не надано суду доказів, що розмір аліментів встановлений судовим рішенням є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування сина, що є суттєвою для суду обставиною.

Доводи позивача про те, що він з лютого 2017 р. перестав цікавитися сином та не приймає участь у його житті не відповідають дійсності, оскільки майже кожні вихідні він домовляється з позивачкою про час та місце зустрічей з сином. Зустрічається з сином, проводить з ним час, з урахуванням інтересів дитини ( каток, розважальні центри,цирк тощо), спілкується тощо.

Відповідач заперечує проти вимоги щодо усунення перешкод, які він начебто чинить позивачці у користуванні спірною квартирою та зазначає,що будь-яких перешкод у користуванні квартирою він їй не чинить, він готовий їй передати ключі від квартири.

В іншій частині проти позову не заперечує.

Як на правові підстави своєї позиції відповідач посилається на статті 57,65 СК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 « Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільний процесуальний кодекс України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017 набрав чинності 15.12.2017 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 січня 2018 року справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання ( а.с.78-79).

28 лютого 2018 року позивачем надані суду клопотання про витребування у відповідача доказів придбання спільного майна подружжя : холодильника двокамерного марки LG, кондиціонера, пральної машини, плазмового телевізора, ігрової приставки, меблів м»який куточок, бойлера( водонагрівача), ліжка з двома тумбами, шафи купе - 2 шт., меблів кухня, ковроліна 2 шт., а саме чеків ( квитанцій) про придбання вказаних товарів та/ або технічних паспортів на вказані товари, та виклик до суду для допиту в якості свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 ( а.с.115,116).

5 березня 2018 року відповідачем заявлено клопотання про виклик свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ( а.с.99)

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 5 березня 2018 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до розгляду по суті ( а.с.100-101).

В суді позивачка та її представник позов в редакції від 28.02.2018 року підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених по тексту позову.

Відповідач в суді позов визнав частково, не заперечуючи проти вимог позивача проти визнання майна , а саме : холодильника двокамерного марки LG, кондиціонера, пральної машини, плазмового телевізора, ігрової приставки, меблів м»який куточок, бойлера ( водонагрівача), ліжка з двома тумбами, шафи купе - 2 шт., меблів кухня, ковроліна 2 шт. об»єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; стягнення з нього на користь позивачки 1/2 частки вартості спільного майна, а саме суму в розмірі 12 832, 50 грн. Позовну вимогу щодо визнання права власності на квартиру визнав частково, не заперечує проти визнання права власності за сторонами по 1/2 частки спірної квартири за кожним. В іншій частині проти позову заперечує. Під час розгляду справи та при ухваленні рішення просить суд врахувати його доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з»ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до наступного.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст.. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 14 вересня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі ( а.с.11).

В період шлюбу, а саме 2 квітня 2004 року Павловими було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 52,43 кв.м., жилою площею 30,6 кв.м., право власності на яку було оформлено на ОСОБА_3, що підтверджується договором купівлі- продажу від 2.04.2004 р., посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрованим за № 1006, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно та технічним паспортом на зазначене житло ( а.с.14,15, 16-17).

Сторони не заперечують проти того, що придбана ними у період шлюбу спірна квартира є їх спільною сумісною власністю подружжя.

21 квітня 2004 року ОСОБА_4 зареєструвала своє місце проживання в кв. 137 буд.№ 6а по вул. Запорізькій в м. Запоріжжі ( а.с.18).

2 жовтня 2009 року у них народився син ОСОБА_5 ( а.с.13)

6 квітня 2010 року місце проживання дитини було зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.19).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2014 року шлюб між ними було розірвано ( а.с.12).

Після розірвання шлюбу дитина ОСОБА_5 залишився проживати разом з матір»ю.

12 листопада 2016 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_12 і їй було присвоєно прізвище чоловіка ОСОБА_12 ( а.с.113).

За рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 9 лютого 2017 року ( справа № 2/331/448/2017) з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_13 в розмірі 1/4 частини щомісячно від заробітку, але не менше 30% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , починаючи з 19.01.2017 р. і до досягнення дитиною повноліття.

7 червня 2017 року Актом за підписами сусідів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 зафіксовано факт заміни ОСОБА_3 замка на вхідних дверях АДРЕСА_4 та не допуску для проживання колишньої дружини ОСОБА_4 разом із сином ОСОБА_5 ( а.с.20).

В цей же день, 7.06.2017 р. ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського ВП Олександрівського відділення поліції ГУНП в Запорізькій області із заявою стосовно таких протиправних дій колишнього чоловіка ОСОБА_3, на що 23 червня 2017 року отримала відповідь за № 7009/42/01/01/06-2017 з рекомендаціями звернення до суду для вирішення порушених у заяві питань ( а.с.21).

Спірні правовідносини регулюються статтями 69, 70, ч.2 ст. 71 СК України.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно частини третьої статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні та збільшення розміру частки на користь одного з них.

В суді встановлено, що відповідач ОСОБА_3 сплачує аліменти на підставі рішення суду, яке набрало законної сили і позивачкою в апеляційному порядку не оскаржене. Встановляючи розмір аліментів, суд виходив з позовних вимог позивача, розмір яких остання вважала достатнім. ОСОБА_1 не пред»являла позови про збільшення розміру аліментів або про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Заборгованість по аліментах відсутня.

Із пояснень сторін в суді вбачається, що окрім виконання аліментних зобов»язань відповідач приймає участь у матеріальному утриманні сина : часто купує дитині одяг ( а.с.65-66) ; у 2016 році підготував дитину до вступу до першого класу, а саме : вніс грошові кошти до фондів школи , придбав рюкзак, одяг, канцелярію ; у грудні 2017 року приймав участь у придбанні дитині комп»ютерної техніки, шляхом внесення частини вартості комп»ютера у розмірі 5 600, 00 грн.тощо.

До вирішення питання про стягнення аліментів у судовому порядку, відповідач неодноразово перераховував на картку позивачки грошові суми у розмірах від 300, 00 грн. до 1000,00 грн. ( а.с.53-64)

Крім того, в суді встановлено, що після розірвання шлюбу та переїзду позивачки разом з дитиною до м. Дніпра, майже кожні вихідні дні ОСОБА_3 домовляється з ОСОБА_1 про час та місце його зустрічей із сином ОСОБА_16. Зустрічі відбуваються або у м. Дніпро, або у м. Запоріжжі за місцем проживання відповідача. Як правило відповідач проводить із сином всі вихідні. Вони відвідують кафе, розважальні центри тощо.

Відповідачка в суді вищевикладені обставини не оспорювала.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено, що розмір аліментів встановлений судовим рішенням є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування сина, що є суттєвою обставиною для вирішення питання щодо відступу від засад рівності часток подружжя у їхньому спільному майні та збільшення розміру частки на користь одного з них.

Таким чином, виходячи із принципу справедливості та внутрішнього переконання, яке базується на досліджених в суді доказах, суд вважає, що в даному конкретному випадку при поділі квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є рівними. Суд вважає за необхідне при поділі квартири визнати за сторонами право власності на спірну квартиру по 1/2 частки за кожним.

Також в суді встановлено, що у період шлюбу колишнім подружжям ОСОБА_3 було придбано наступне майно : у вересні 2002 р. - холодильник двокамерний марки LG за ціною 2025,00 грн.; у травні 2006 р.- кондиціонер за ціною 3 840,00 грн.; у вересні 2002 р.- пральну машину за ціною 800,00 грн. ; у жовтні 2012 р. - плазмовий телевізор за ціною 2800,00 грн.; у вересні 2014 р. - ігрову приставку за ціною 2490,00 грн.; у квітні 2009 р. - меблі м»який куточок за ціною 2310,00 грн.; у липні 2009 р. - бойлер ( водонагрівач) за ціною 760,00 грн.; у березні 2006 р. - ліжко з двома тумбами за ціною 3030,00 грн.; у липні 2008 р. - шафи купе 2 шт. за ціною 1450,00 грн. ; у червні 2006 р. - меблі кухня за ціною 4040,00 грн.; протягом 2005 р. - ковролін 2 шт. за ціною 2120,00 грн., а всього майна на загальну суму 25 665,00 грн.

Кількість майна, його ціна, час придбання та належність до спільної сумісної власності подружжя сторонами не оспорювалось. Крім того, відповідач не заперечував проти поділу цього майна у запропонований позивачем спосіб.

На підставі встановлених обставин та у відповідності до вимог частини другої статті 71 СК України, якою передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, суд вважає за необхідне визнати вище перелічені речі спільною сумісною власністю подружжя сторін, присудити їх відповідачу ОСОБА_3, а позивачці ОСОБА_1 присудити грошову компенсацію замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на вказані речі.

Надалі, спірні правовідносини, що виникли між сторонами в рамках цієї справи стосовно реалізації позивачкою свого права власності на спірну квартиру регулюються ст. 41 Конституції України, ч.1 ст.316,319,321,386,391 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

В суді встановлено, що за сторонами має бути визнано право власності на ? частку квартири АДРЕСА_3, за кожним, а отже здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями статті 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном ( стаття 391 ЦК України).

Згідно зі статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб»єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Позивачкою надані суду докази того, що відповідачем був замінений замок на вхідної двері спірної квартири, ОСОБА_3 неодноразово вчиняв дії, які вказують на те, що ним дійсно чинилися ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою, що відповідно до норм статей 386,391 ЦК України є підставою для усунення порушень прав позивача як співвласника та наявності перешкод у здійсненні нею свого права користування спільним майном.

Особисті відносини сторін не можуть виступати законною підставою для обмеження права власності позивача.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне усунути перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, в користуванні квартирою 137 в будинку № 6а по вулиці Запорізькій в місті Запоріжжі у запропонований позивачем спосіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позовної заяви до суду позивач по справі ОСОБА_1 сплатила судовий збір на загальну суму 6082,57 грн., з яких: 5442,57 грн. за подання позовної заяви майнового характеру, 640,00 грн. за подання позовної заяви немайнового характеру (а.с. 2, 2-а).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлена у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімального прожиткового мінімуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру встановлена у розмірі 0,4 розміру мінімального прожиткового мінімуму.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про: поділ спільного майна подружжя, виділивши їй ОСОБА_4 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_3 1/2 частку вказаної квартири ; усунення перешкод їй та малолітньому сину ОСОБА_5 в користуванні квартирою 137 в буд. №6а по вул. Запорізькій в м. Запоріжжі шляхом вселення у спірну квартиру з одночасною передачею комплекту ключів від вхідних дверей в зазначену квартиру; визнання майна , а саме : холодильника двокамерного марки LG, кондиціонера, пральної машини, плазмового телевізора, ігрової приставки, меблів м»який куточок, бойлера ( водонагрівача), ліжка з двома тумбами, шафи купе - 2 шт., меблів кухня, ковроліна 2 шт. об»єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; стягнення з ОСОБА_3 на її користь 1/2 частки вартості спільного майна, а саме суму в розмірі 12 832, 50 грн., який в подальшому уточнила ( а.с.106-109) в частині першої позовної вимоги, виклавши її в наступній редакції : « Визнати за нею ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1, а за відповідачем ОСОБА_3 визнати право власності на 1/3 частку вказаної квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя». В іншій частині позов залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від розміру мінімального прожиткового мінімуму у місячному розмірі, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року становив 1600,00 грн., то позивач повинна була сплатити судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру 640,00 грн., за подання позовної заяви майнового характеру 3585,61 грн. (2/3 частини квартири 3457,28 грн., 1/2 частина вартості спільного майна 128,33 грн.)

Таким чином, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру 640,00 грн., за подання позовної заяви майнового характеру 3585,61 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні до суду пропорційно розміру задоволених вимог: за майнові вимоги 2 721, 29 грн., за немайнову вимогу 640, 00 грн., а всього 3 361, 29 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 60,69,70 СК України, ст. ст. 316,319,321 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме : двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, визнавши за ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_4 ; фактичне місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_5; ІПН НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 ( одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 ; визнавши за ОСОБА_3 ( зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_6 ; фактичне місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ІПН НОМЕР_2) право власності на 1/2 ( одну другу) частку квартири АДРЕСА_1.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, в користуванні квартирою 137 в будинку № 6а по вулиці Запорізькій в місті Запоріжжі шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, у квартиру АДРЕСА_1 з одночасною передачею ключів від вхідних дверей в квартиру АДРЕСА_1.

Визнати майно , а саме : холодильник двокамерний марки LG, кондиціонер, пральну машину, плазмовий телевізор, ігрову приставку, меблі м»який куточок, бойлер ( водонагрівач) ліжко з двома тумбами, шафи купе - 2 шт., меблі кухня, ковролін 2 шт. об»єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 ( зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_6 ; фактичне місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_4 ; фактичне місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_5; ІПН НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за 1/2 ( одну другу) частку майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме : холодильника двокамерного марки LG, кондиціонера, пральної машини, плазмового телевізора, ігрової приставки, меблів м»який куточок, бойлера ( водонагрівача), ліжка з двома тумбами, шафи купе - 2 шт., меблів кухня, ковроліну - 2 шт. , в розмірі 12 832, 50 грн. ( дванадцять тисяч вісімсот тридцять дві гривні 50 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 ( зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_6 ; фактичне місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 ( зареєстроване місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_4 ; фактичне місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_5; ІПН НОМЕР_1 ) судовий збір : за майнові вимоги 2 721, 29 грн., за немайнову вимогу 640, 00 грн., а всього 3 361, 29 грн. ( три тисячі триста шістдесят одна гривня 29 копійок).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області в 30-денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення складено 02 липня 2018 року

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя : Н.Г.Скользнєва

22.06.2018