Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 753/17931/16-ц

провадження № 61-22937св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - приватне підприємство «ВЄХ-2000»,

представник відповідача - Паньшин Сергій Степанович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного підприємства «ВЄХ-2000» на рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного підприємства «ВЄХ-2000» (далі - ПП «ВЄХ-2000») про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що 25 лютого 2016 року його було прийнято на роботу до ПП «ВЄХ-2000» на посаду начальника відділу охорони.

Рішенням власників ПП «ВЄХ-2000» від 05 травня 2016 року № 1 його було призначено генеральним директором підприємства з 12 травня 2016 року.

29 серпня 2016 року він написав заяву про звільнення з 30 серпня 2016 року з посади генерального директора ПП «ВЄХ-2000» за власним бажанням у зв'язку з невиконанням засновниками (учасниками) ПП «ВЄХ-2000» законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Рішенням власників ПП «ВЄХ-2000», яке оформлено протоколом зборів засновників (учасників) від 29 серпня 2016 року № 2, вказана заява була задоволена, його звільнено з посади генерального директора за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням засновниками (учасниками) ПП «ВЄХ-2000» законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

У день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, тому ОСОБА_1, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 10 лютого 2017 року, просив суд стягнути з ПП «ВЄХ-2000» на його користь невиплачену заробітну плату за червень-серпень 2016 року у розмірі 4 431,82 грн, вихідну допомогу відповідно до статті 44 КЗпП України у розмірі 4 505,13 грн, компенсацію за невикористані 12 днів щорічної відпустки у розмірі 598,32 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 серпня 2016 року по 10 лютого 2017 року (день ухвалення судом рішення) у розмірі 8 152,14 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року у складі судді Комаревцевої Л. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, як генеральний директор підприємства, відповідно до посадових обов'язків здійснював розпорядження коштами підприємства, мав право першого підпису платіжно-фінансових документів та самостійно знімав з поточного рахунку ПП «ВЄХ-2000» грошові кошти на оплату праці і видавав їх працівникам. Крім того, вказані обставини свідчать, що позивач не був позбавлений можливості отримати належні йому при звільненні кошти, тому його вимоги є безпідставними і необґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПП «ВЄХ-2000» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату у розмірі 1 500,00 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 588,00 грн, вихідну допомогу у розмірі 4 500,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11 175,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ПП «ВЄХ-2000» у дохід держави судовий збір у розмірі 263,70 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачу при звільненні своєчасно не було виплачено заробітну плату, а тому відповідно до статті 117 КЗпП України є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, виходячи із загальної кількості робочих днів за час затримки розрахунку. Оскільки трудовий договір з позивачем було припинено внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України), то відповідно до статті 44 КЗпП України відповідач повинен був при звільненні виплатити йому середній заробіток за три місяці. Крім того, у день звільнення позивачу не була виплачена компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, тому суд стягнув ці кошти з відповідача.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПП «ВЄХ-2000», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що позивач при звільненні не отримав усіх сум, належних йому від підприємства, оскільки комісією, створеною на ПП «ВЄХ-2000» для проведення перевірки умов оплати праці, фактичного нарахування та виплати заробітної плати працівникам підприємства за період з 01 травня 2016 року по 31 серпня 2016 року, було встановлено, що ОСОБА_1 з поточного рахунку підприємства зняв готівкові кошти у розмірі 102 774,00 грн та використав їх на власні потреби, що свідчить про отримання ним за рахунок цих коштів усіх належних йому до виплати сум. Крім того, комісією було встановлено, що розмір прямої дійної шкоди, завданої позивачем підприємству, становить 174 152,32 грн, тому в апеляційного суду не було підстав для стягнення коштів з відповідача.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що порушене у касаційній скарзі питання про завдання ним збитків підприємству не має відношення до суті трудового спору, який розглядався судом.

У січні 2018 року відзив аналогічного змісту ОСОБА_1 подав й до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що наказом директора ПП «ВЄХ-2000» від 17 лютого 2016 року № 04о/с ОСОБА_1 було прийнято на роботу з 25 лютого 2016 року на посаду начальника відділу приватної охорони.

Рішенням власників ПП «ВЄХ-2000» від 05 травня 2016 року № 1 ОСОБА_1 було призначено на посаду генерального директора підприємства з 12 травня 2016 року.

З 12 травня 2016 року ОСОБА_1 приступив до виконання повноважень генерального директора ПП «ВЄХ-2000» з повноваженнями щодо розпорядження коштами підприємства і правом першого підпису платіжно-фінансових документів, за сумісництвом, з оплатою за 0,5 ставки посадового окладу згідно з штатним розписом, про що видав відповідний наказ від 12 травня 2016 року № 08о/с.

Рішенням власників ПП «ВЄХ-2000», оформленим протоколом від 25 квітня 2016 року № 04/1, було визначено умови оплати праці генерального директора підприємства та встановлено посадовий оклад генерального директора у розмірі 6 000,00 грн за один повний календарний місяць, при умові, що це основне місце роботи особи, яка займає цю посаду.

Наказом генерального директора ПП «ВЄХ-2000» від 28 квітня 2016 року № 03о/д було затверджено і введено у дію з 01 травня 2016 року штатний розпис, згідно з яким посадовий оклад генерального директора було встановлено у розмірі 6 000,00 грн, кількість штатних одиниць 0,25, місячний фонд заробітної плати становить 1 500,00 грн.

Наказом генерального директора ПП «ВЄХ-2000» від 13 травня 2016 року № 14 було затверджено і введено у дію з 13 травня 2016 року штатний розпис, згідно з яким посадовий оклад генерального директора було встановлено у розмірі 8 000,00 грн.

Наказом генерального директора ПП «ВЄХ-2000» від 28 липня 2016 року № 39 було затверджено і введено у дію з 01 серпня 2016 року штатний розпис, згідно з яким посадовий оклад генерального директора було встановлено у розмірі 10 000,00 грн.

29 серпня 2016 року ОСОБА_1 подав голові зборів засновників ПП «ВЄХ-2000» заяву про звільнення із займаної посади генерального директора з 30 серпня 2016 року за власним бажанням у зв'язку з невиконанням засновниками (учасниками) ПП «ВЄХ-2000» законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України).

Рішенням власників ПП «ВЄХ-2000», оформленим протоколом від 29 серпня 2016 року № 2, ОСОБА_1 було звільнено з посади генерального директора підприємства з 30 серпня 2016 року за власним бажанням у зв'язку з невиконанням засновниками (учасниками) ПП «ВЄХ-2000» законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України (а. с. 14).

30 серпня 2016 року ОСОБА_1 склав із себе обов'язки і повноваження генерального директора ПП «ВЄХ-2000» і звільнився з роботи, про що видав відповідний наказ від 29 серпня 2016 року № 51 (а. с. 15). Вказаним наказом також був передбачений обов'язок бухгалтера ПП «ВЄХ-2000» виплатити ОСОБА_1 усі суми, які належать йому при звільненні від підприємства.

У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За положеннями частини третьої статті 2 Закону України «Про оплату праці» у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку тощо), належні до сплати працівникові при звільненні, мають бути виплачені у день його звільнення.

Встановивши, що позивач при звільненні не отримав заробітну плату за серпень 2016 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача цих коштів у розмірі 1 500,00 грн.

При цьому апеляційний суд, визначаючи розмір невиплаченої позивачу заробітної плати, обґрунтовано не взяв до уваги накази від 13 травня 2016 року і від 28 липня 2016 року про зміну посадового окладу генерального директора ПП «ВЄХ-2000», оскільки вони були прийняті ОСОБА_1 на посаді генерального директора з перевищенням службових повноважень. Так, пунктом 8.2 статуту ПП «ВЄХ-2000» визначено, що вирішення питання оплати праці генерального директора підприємства належить до виключної компетенції загальних зборів учасників.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Аналогічні положення містяться у статтях 75, 83 КЗпП України.

За змістом статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відраховується з дня укладення трудового договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 фактично відпрацював у ПП «ВЄХ-2000» шість повних місяців (з 25 лютого 2016 року по 30 серпня 2016 року), тому він мав право на відпустку тривалістю 12 календарних днів, однак у порушення вимог статті 24 Закону України «Про відпустки» та статті 116 КЗпП України відповідач при звільненні не виплатив йому компенсацію за вказані дні невикористаної щорічної відпустки.

З урахуванням вказаних обставин та у відповідності до пунктів 2, 7 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, апеляційний суд правильно визначивши середній заробіток, стягнув компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 588,00 грн.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Частиною третьою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з посади генерального директора ПП «ВЄХ-2000» був звільнений за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України), що підтверджується його заявою від 29 серпня 2016 року та протоколом зборів засновників (учасників) ПП «ВЄХ-2000» від 29 серпня 2016 року № 2.

Оскільки відповідачем вказані обставини не спростовано, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що позивач відповідно до положень статті 44 КЗпП України має право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з пунктом 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Встановивши, що у порушення вимог статті 116 КЗпП України позивачеві не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, апеляційний суд відповідно до вимог статті 117 КЗпП України стягнув на його користь середній заробіток по день постановлення рішення. При цьому середній заробіток апеляційний судом визначено правильно, з дотриманням вимог Порядку.

Доводи касаційної скарги ПП «ВЄХ-2000», що ОСОБА_1 привласнив кошти у розмірі 102 774,00 грн, що свідчить про отримання ним за рахунок цих коштів усіх належних йому при звільненні до виплати сум, на правильність висновків судів не впливає, оскільки предметом позову у цій справі є стягнення на користь працівника усіх сум, що належать йому від підприємства при звільненні, при цьому відповідач у порядку статті 130 КЗпП України з позовом до ОСОБА_1 не звертався.

Інших доводів, зокрема, щодо незгоди зі стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та його розміром, касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного підприємства «ВЄХ-2000» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк