П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2018 року м. Київ

Справа №371/1031/17-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

третя особа ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 Миронівського районного суду Київської області, ухваленого суддею Капшук Л.О. 07 червня 2018 року, повний текст рішення складено 02 липня 2018 року в приміщенні Миронівського районного суду Київської області у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №371/1031/17-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/2310/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Капшук Л.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У серпні 2017 року позивач - ОСОБА_2 звернулась до Миронівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно свідоцтва на право власності на житловий будинок є власницею будинку під номером АДРЕСА_2 нині АДРЕСА_2 перейменована та змінено порядок нумерації будинків. Вона є власником будинку під АДРЕСА_3. У будинку вона проживає разом зі своїм чоловіком - ОСОБА_6

Протягом тривалого часу відповідач ОСОБА_3 проживає у належному їй будинку, вчиняє постійні сварки з нею та її чоловіком, створює неможливі для проживання у помешканні умови. Договір найму з відповідачем не укладався, у будинку вона не зареєстрована, не оплачує комунальні платежі, займає приміщення будинку самоправно.

Відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Вказана квартира належить їй на праві власності. Не зважаючи на наявність власного житла, в якому вона зареєстрована, ОСОБА_3 всупереч її з чоловіком волі проживає разом з ними та категорично не хоче виїжджати до свого житла, кожного дня із села Карапищі Миронівського району Київської області їздить до міста Біла Церква на місце своєї роботи.

Проживаючи в будинку, відповідач постійно свариться з нею, з її чоловіком, психологічно тисне на них, не дає спокійно дожити свого віку. Вони з чоловіком люди похилого віку, яким хочеться спокою та тиші, а також поваги до їх старості. Вона неодноразово вимагала від дочки звільнити приміщення будинку та не влаштовувати сварок, але на її прохання відповідач не звертає уваги. Не маючи можливості самостійно владнати спір вона неодноразово викликала поліцію для врегулювання конфліктів.

Вважає, що ОСОБА_3 перебуває у спірному житловому приміщенні без жодних правових підстав. Самоправно займаючи будинок, перебуваючи в ньому без достатніх правових підстав, відповідач перешкоджає їй та її чоловіку користуватися власністю, не бажає звільнити будинок на її вимогу. Самовільне користування відповідачем жилим приміщенням створює їй перешкоди в користуванні будинком і порушує її права як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном.

Оскільки добровільно звільнити помешкання відповідач не бажає, створює їй перешкоди в користуванні будинком та нестерпні умови для проживання в ньому, просила виселити ОСОБА_3 з належного їй житлового будинку під номером АДРЕСА_3.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 07 червня 2018 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_7 з будинку АДРЕСА_3.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є необґрунтованим, оскільки ухвалено не на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, які мають значення для вирішення справи та вплинуло на правильне вирішення справи.

Зокрема, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач у позовній заяві не навела жодних конкретних прикладів систематичного порушення відповідачкою правил співжиття або тривалої антигромадської поведінки, а тому відсутні підстави передбачені ст.116 ЖК України для її виселення.

Зазначає, що суд при винесенні рішення не звернув уваги на відсутність правових підстав для виселення відповідачки, передбачених ст. 116 ЖК України, а саме по собі застосування 391 ЦПК України є безпідставним.

Також посилається на те, що суд, обґрунтовуючи рішення вимогами ст.391 ЦК України, не встановив обставин на підтвердження існування перешкод у користуванні та розпорядження майном.

Стаття 391 ЦК України, на яку суд першої інстанції посилається, як на одну з правових підставі позову, на яку до речі позивач не посилався, і це не є самостійною підставою для виселення особи з належного власнику будинку (квартири), враховуючи, що правовідносини, щодо користування жилим приміщенням та виселення з нього регулюються нормами Житлового кодексу України.

Вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження виселення відповідача з спірного житлового будинку підстав передбачених ст. 116 ЖК України.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач у позовній заяві не навела жодних конкретних прикладів систематичного порушення відповідачкою правил співжиття або триваючої антигромадської поведінки, а тому відсутні підстави передбачені ст.116 ЖК України для її виселення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, просив апеляційну скаргу залишити без задоволенні, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Київського області від 22 серпня 2018 року було відкрито провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження цього суду та призначено до розгляду.

В судове засідання сторони не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.245-247), а тому апеляційний суд в складі колегії вважає можливим розглянути справу за їх відсутності у відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції входив з того, що встановлені факти, підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо у користуванні належним їй на праві власності майном у виді житлового будинку під номером АДРЕСА_3.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивач на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок є власником будинку під номером АДРЕСА_3, що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Карапишівської сільської ради народних депутатів 25 лютого 1991 року на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської районної ради народних депутатів № 129 від 16 листопада 1989 року, довідки виконавчого комітету Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області № 859 від 20 липня 2017 року (а.с., а.с. 6,8).

У будинку зареєстровані та постійно проживають позивач і її чоловік ОСОБА_6, що підтверджується даними довідок виконавчого комітету Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області № 862 та № 863 від 20 липня 2017 року (а.с., а.с. 7, 9).

Крім позивача ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_8 у будинку, належному позивачу на праві власності, проживає дочка позивача відповідач ОСОБА_3, онука ОСОБА_4 та її дочка ОСОБА_9

Відповідач не зареєстрована в будинку, де проживає, не сплачує комунальні послуги.

Такі обставини не заперечуються сторонами, підтверджені даними довідки Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області № 96 від 22 січня 2018 року (а.с. 77).

Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами були припинені. Відповідач має зареєстроване місце проживання, яким є квартира під номером АДРЕСА_1. Згідно даних довідки адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 17 серпня 2017 року відповідач зареєстрована у вказаному житловому приміщенні з 08 квітня 1997 року. Вказане житлове приміщення є зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Житло є невід'ємною складовою особистого життя людини. Вона має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його.

Саме тому міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, стаття 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відомої як Європейська конвенція з прав людини, комплексно декларує зазначені права. Зокрема, в ній зазначено: «Кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції».

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини вважатиметься, що держава виконує свої зобов'язання дотримуватися вимог цієї статті, якщо утримається від дій, що порушують ці права, а також гарантуватиме їх забезпечення. Зокрема, найбільш чітко Європейський суд висловився на цей предмет у справі «Ейрі проти Ірландії» (1979), у якій ірландський уряд відмовився надати жінці, котра намагалася в судовому порядку отримати розлучення з чоловіком, що був схильний до насильства, відповідну юридичну допомогу. Констатувавши порушення статті 8, Суд ухвалив: «Хоча метою ст. 8 є, головним чином, захист особи від довільного втручання з боку державних властей, ця стаття змушує державу не тільки утримуватися від такого втручання: до цього негативного зобов'язання додається також позитивне, яке є необхідним для дійсної поваги особистого і сімейного життя». Таким чином, взаємопов'язані аспекти невтручання з боку держави та позитивне зобов'язання відіграють важливу роль у тлумаченні ідеї «права на повагу» згідно з Конвенцією.

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна статтею 47 Конституції України закріпила право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.

Таке право, як вірно зазначив суд першої інтенції, виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім'ї (стаття 405 ЦК України, стаття 156 Житлового кодексу Української РСР), орендаря (наймача) житла (стаття 810 ЦК України, 61 ЖК України), членів його сім'ї (статті 816 ЦК України, статей 64, 160 ЖК України) тощо.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

До членів сім'ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, діти, батьки, а також членами сім'ї може бути визнано зятя чи невістку, якщо вони постійно тривалий час проживають разом із власником житла та ведуть із ним спільне господарство, зареєстровані в будинку, сплачують комунальні послуги, дбають про збереження майна. При цьому член сім'ї (або колишній член сім'ї) власника житла набуває право на користування житлом в разі його вселення за згодою власника та інших членів сім'ї.

Особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій:

- члени сім'ї власника житла;

- тимчасові мешканці та орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника, чи договору оренди приміщення.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно вимог частини 1 статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Члени сім'ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов'язує такий сервітут з спільним веденням господарства членами однієї сім'ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім'ї.

З огляду на положення частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно статей 64, 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо дані особи постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, підставами виникнення у члена сім'ї власника права на прописку та проживання в житловому приміщенні є наявність сімейних відносин, ведення спільно господарства, яке не можливе без спільного проживання з власником, а також взаємні сімейні права та обов'язки з власником.

Тимчасовими мешканцем є особа, якій власник дозволив проживання та користування житловим приміщенням, не бере з неї плати за користування житловим приміщенням.

Судом першої інстанції вставлено, що сімейні відносини між сторонами були припинені. Відповідач має зареєстроване місце проживання, яким є квартира під номером АДРЕСА_1. Згідно даних довідки адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 17 серпня 2017 року відповідач зареєстрована у вказаному житловому приміщенні з 08 квітня 1997 року. Вказане житлове приміщення є зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Будучи повнолітньою дитиною позивача, відповідач проживала окремо в перебігу багатьох років. З припиненням сімейних відносин з позивачем право проживання відповідача у належному позивачу будинку також припинилося. Відповідач не має права користуватися приміщенням власника як член сім'ї власника. Відокремившись, вона отримала новий статус - тимчасового жителя.

Тимчасовий мешканець має ті ж права і обов'язки, що і члени сім'ї власника за умови, що власник дозволив проживання та користування житловим приміщенням.

Судом встановлено, що жодних угод чи домовленостей щодо вселення відповідача в будинок та проживання в ньому між сторонами не мало місця, позивач заперечувала при вселенні відповідача щодо її проживання та користування належним їй житловим приміщенням. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Проживаючи в одному будинку, сторони не ведуть спільне господарство, не мають взаємних сімейних прав та обов'язків.

Такі обставини повідомлені позивачем, її представником та членом сім'ї ОСОБА_6, не заперечені та не спростовані відповідачем, підтверджені показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, допитані судом під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Отже, апеляційний суд в складі колегії суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідач не має статусу члена сім'ї власника житлового будинку чи колишнього члена його сім'ї, не є тимчасовим мешканцем, оскільки позивач як власник будинку заперечувала проти її вселення, проживання та користування житловим приміщенням. Відповідачка ОСОБА_3 є такою, що не набула право користування житлом ні як член сім'ї власника, ні як тимчасовий мешканець.

Вселення відповідача в житлове приміщення, належне позивачу, відбулося поза волею власника, з порушенням встановленого порядку вселення членів родини та тимчасових мешканців. Такі обставини свідчать про те, що відповідач проживає у будинку позивача без законних на те підстав.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Виселення відбувається без надання іншого житлового приміщення у разі порушення закону чи суб'єктивних прав інших осіб.

Підстави і порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування житлами визначені в статті 157 ЖК, якою встановлено, що члени сім'ї власника житлового будинку можуть бути виселені у випадках, передбачених частиною 1 статті 116 цього Кодексу.

Можливість виселення без надання іншого житла передбачена в ст.ст. 116, 117 ЖК УРСР, згідно з якими таке виселення може мати місце в таких випадках: 1) якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; 2) самоправне зайняття жилого приміщення; 3) визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку що відповідач не є членом сім'ї власника житлового будинку, тому не підлягає виселенню з підстав, встановлених частиною 1 статті 116 ЖК УРСР.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду, про відсутність підстави для висновку про самоправне зайняття відповідачем жилого приміщення, яке зазначено позивачем як одна з підстав для виселення, оскільки, ВС України у постанові від 22.06.2017 у справі № 6-2010цс16 роз'яснив, такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі, а відповідач не належить до кола таких осіб.

На правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного, що позивачем доведено той факт, що відповідач спільно з власником спірного житлового будинку не проживала, спільним побутом не була пов'язана; після припинення сімейних відносин з батьками вибула із зазначеного житлового будинку, має інше житло, яке є її зареєстрованим місцем проживання, не є членом сім'ї власника житлового будинку, вселилась у будинок позивача без її згоди та всупереч її запереченням щодо вселення, не має статусу тимчасово мешканця.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку, відповідач ОСОБА_3 не набула право користування належним позивачу житловим приміщенням на підставі правочину або закону. Відповідач проживає у житловому приміщення протиправно, порушує права позивача щодо користування і розпорядження майном.

До матеріалів справи позивачем додано ряд висновків розгляду її звернення до Миронівського ВП ГУНП в Київській області, зі змісту яких вбачається, що позивач зверталася до правоохоронного органу із повідомленнями про протиправну поведінку відповідача за місцем проживання (а.с.,а.с. 12,14).

Судом встановлені факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо у користуванні належним їй на праві власності майном у виді житлового будинку під номером АДРЕСА_3. Такі факти зазначені позивачем, членом її сім'ї ОСОБА_6, не спростовані відповідачем та підтверджені показаннями свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11

Судом встановлено факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем як власником своїх правомочностей, тому позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном на підставі статті 391 ЦК України.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 07 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна