Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 643/8441/16-ц

провадження № 61-585св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 разом з матір'ю ОСОБА_1

Позовна заява мотивована тим, що у період шлюбу з 23 лютого 2007 року по 31 травня 2012 року у них народилась дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що з часу розірвання шлюбу дитина постійно проживає із ОСОБА_1, вона матеріально забезпечує неповнолітню дочку, створює всі умови для її розвитку та має власне житло - квартиру АДРЕСА_1, а відповідач допомоги на утримання дитини не надає, духовним та фізичних розвитком дитини не займається, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила визначити місце проживання ОСОБА_3 із нею.

22 грудня 2016 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про повернення дитини - ОСОБА_3 до України та визначення місця її проживання разом з батьком ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року у складі судді Погасій О. Ф. зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою ОСОБА_2 та його представника у судове засідання.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року у складі судді Погасій О. Ф. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована у АДРЕСА_1

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 26 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (громадянином Франції) укладено шлюб, у зв'язку із чим мати дитини постійно проживає у Франції та займається матеріальним, духовним та фізичним розвитком неповнолітньої дитини, сприяє та забезпечує умови для навчання дочки у навчальному закладі Франції. У новій сім' ї для неповнолітньої ОСОБА_3 створено позитивний психоемоційний клімат. Згідно із висновком Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 17 березня 2017 року за № 218 визначено доцільність проживання неповнолітньої ОСОБА_3 із матір'ю ОСОБА_1 Врахувавши інтереси дитини, відсутність виключних обставин, за яких дитина може бути розлучена із матір'ю, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із матір'ю.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2017 року у складі судді Погасій О. Ф. заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року залишено без задоволення.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що при ухваленні заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року судом було досліджено наявні в матеріалах справи докази, поважних причин неявки відповідача у судові засідання під час розгляду справи не встановлено, заявник не надав інших доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що на час розгляду справи неповнолітня ОСОБА_3 проживає разом із матір'ю ОСОБА_1 та її чоловіком у Франції. Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики при вивченні питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини надало висновок, який не відповідає статтям 141, 153, 157 СК України, визначивши місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері без зазначення адреси проживання. Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання ОСОБА_3 разом із матір'ю, суд першої інстанції фактично надав матері дозвіл на виїзд дитини за межі території України без згоди батька, що суперечить чинному законодавству України, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2018 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, порушив норми СК України та вимоги чинного законодавства України, не звернув увагу на те, що відповідачем не надано доказів наявності у нього доходу чи постійного заробітку, також у матеріалах справи відсутні відомості про фактичне місце його проживання. Крім того, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року, визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1. Позивачем надано докази про розмір її доходів та доходів її чоловіка ОСОБА_4. 01 серпня 2014 року ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_4 придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2.

У травні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, оскільки суд першої інстанції, вирішуючи спір, порушив вимоги законодавства України, що регулює сімейні правовідносини та визначив місце проживання дитини разом із матір'ю без зазначення конкретного місця її проживання, надавши тим самим позивачу право виїзду за межі України з дитиною без згоди батька дитини. На даний час ОСОБА_3 без достатньої правової підстави, незаконно знаходиться на території Франції. Мати дитини чинить йому перешкоди у спілкуванні з дочкою.

18 червня 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду звернення, у якому просила визначити місце її проживання разом з матір'ю - ОСОБА_1

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що шлюб, укладений 23 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розірвано на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 травня 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка - ОСОБА_3

У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23 грудня 2008 року, ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2017 року вказану квартиру визнано приватною власністю ОСОБА_1

Відповідно до довідки директора Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 164 Харківської міської ради Харківської області від 04 вересня 2014 року питанням щодо вступу ОСОБА_3 до школи, відвідуванням батьківських зборів займалася її мати - ОСОБА_1

26 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та громадянином Франції ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (том 1 а.с. 107).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на час розгляду справи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають на території Франції.

Згідно із підтвердженням асоційованих нотаріусів Дідьє Рікар і Фарбіс Жюл'єн від 01 серпня 2014 року ОСОБА_4 придбав нерухомість у її повноті, що є предметом спільного продажу, разом із його дружиною ОСОБА_1, а саме: житловий будинок та земельну ділянку Флоріс, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (том 1 а.с.104-105).

У матеріалах справи наявна особова справа ОСОБА_3, яка навчається у Державній початковій школі «Ле Бремондьєр» м. Сен-Пере у Франції, у якій зазначено, що ОСОБА_3 у період з 2014 по 2015 роки навчалась у циклі 2 вказаної шкоди, є гарною та старанною ученицею, зробила великий прогрес у вивченні французької мови; добре вивчає математику. З вересня 2015 року ОСОБА_3 перейде до циклу 3 навчання у школі (том 1 а.с. 109-116).

Згідно із підтвердженням Державної початкової шкоди «Ле Бремондьєр» від 14 вересня 2016 року ОСОБА_3 є зарахованою до складу учнів школи навчального року 2016-2017, вона регулярно відвідує заняття класу СМ1.

Відповідно до довідки президента спортивного комплексу Валанс Джим, виданої 05 липня 2016 року, дитина ОСОБА_3 дійсно відвідувала курс художньої гімнастики у спортивному комплексі Валанс Джим (Франція) період з 2015-2016 роки (том 1 а.с. 95).

06 липня 2016 року секретар Комітету Підприємства «Ксерокс» надав довідку про те, що співробітник підприємства ОСОБА_4 разом із своєю сім'єю у складі дружини ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_9, з 13 по 20 вересня 2015 року брав участь у подорожі на о. Корфу у Греції (том 1 а.с. 87).

Згідно із довідкою секретаря лижної секції АМЕ Спорт Комітету підприємства «Ксерокс» від 29 липня 2016 року ОСОБА_4, співробітник підприємства «Ксерокс», разом із своєю сім'єю 12-13 березня 2016 року брав участь у гірськолижному вікенді в Праз-Сюр-Арлі (том 1 а.с. 85).

Відповідно до довідки відділу виплати допомоги та дітей Фонду соціального страхування ОСОБА_4 за період з січня 2015 року по червень 2016 року отримував допомогу на дітей: ОСОБА_10, ОСОБА_3 та ОСОБА_9.

Згідно із підтвердженням страхування від 18 серпня 2015 року страхова компанія «Соджессюр» засвідчила, що у рамках договору страхування житла № 64759802, що є дійсним із 01 серпня 2015 року, ОСОБА_3 є застрахованою особою (том 1 а.с. 163).

Відповідно до висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області (далі - Управління служб у справах дітей) № 218, складеного 17 березня 2017 року, управління служб у справах дітей дійшло висновку за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір'ю ОСОБА_1 (том 1 а.с. 212-213).

Під час розгляду питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 Управління служб у справах дітей не встановило виключних обставин, за яких дитина могла б бути розлучена із матір'ю. Крім того, встановлено, що батько дитини ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_1.

Судом Великої Інстанції м. Нім (палата із сімейних питань) 04 жовтня 2016 року винесено Постанову з невідкладних питань у справі за позовом прокурора Республіки при Суді Великої Інстанції м. Нім до відповідача ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_3 відповідно до Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року. Вказаною Постановою Суду Великої Інстанції м. Нім встановлено, що переміщення ОСОБА_3 на територію Франції є незаконним в сенсі статті 3 Гаазької конвенції 1980 року, водночас на підставі статті 13b) конвенції, виходячи із вищих інтересів дитини ОСОБА_3, суд встановив існування серйозного ризику того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди, і вважав недоречним прийняти постанову про повернення дитини до батька в Україну. При цьому було враховано, що: дитина завжди у повсякденному житті мешкала разом із матір'ю, яка завжди опікувалась дитиною, її здоров'ям та школою; після розриву відносин батько дитини інколи забирав дитину на вихідні, у розмові із Суддею з сімейних питань, за відсутності сторін, дитина формально відмовилась їхати разом із своїм батьком в Україну; у Франції дитина мешкає разом із своєю матір'ю, вітчимом та сестричкою, яка народилась у новому шлюбі її матері; дитина ходить до школи, добре інтегрувалася та пристосувалась до життя у Франції.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статетю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У статті третій Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованій Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Україна є учасницею Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (надалі - Гаазька конвенція 1980 року) на підставі Закону України про приєднання до конвенції від 11 січня 2016 року № 3303-IV та Гаазької конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року на підставі Закону України про приєднання до конвенції від 14 вересня 2006 року № 136-V (надалі - Гаазька конвенція про батьківську відповідальність 1996 року).

Метою Гаазької конвенції 1980 року є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Незважаючи на положення статті 12 Гаазької конвенції 1980 року, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. b) статті 13 Гаазької конвенції 1980 року).

Враховуючи положення Гаазької конвенції про міжнародне викрадення дітей 1980 року, статтей 23 і 50 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», статті 462 ЦПК України, колегія суддів бере до уваги Постанову Суду Великої Інстанції м. Нім (палата із сімейних питань) від 04 жовтня 2016 року з невідкладних питань у справі за позовом прокурора Республіки при Суді Великої Інстанції м. Нім до відповідача ОСОБА_1 третя особа - ОСОБА_2, про повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_3 відповідно до Гаазької конвенції від 25 жовтня 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Водночас відповідно до статті 19 Гаазької конвенції 1980 року вищевказана Постанова Суду Великої Інстанції м. Нім (палата із сімейних питань) від 04 жовтня 2016 року не може розглядатися як встановлення обставин будь-якого питання про піклування і не позбавляє суб'єктів батьківської відповідальності звертатися до суду для вирішення питання про права опіки і піклування дитиною і, зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року юрисдикція щодо застосування заходів, які спрямовані на захист особи чи майна дитини, належить судовим або адміністративним органам Договірної Держави звичайного місця проживання дитини; з урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.

Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Враховуючи цю норму закону і те, що станом на 08 серпня 2016 року, тобто на момент відкриття Московським районним судом м. Харкова провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, проживання ОСОБА_3 на території Франції ще не мало постійного характеру, вона все ще була зареєстрована разом із батьками у квартирі АДРЕСА_1, і зміна її звичайного місця проживання відбулася пізніше, колегія суддів погоджується, що ця справа підпадає під юрисдикцію судів України.

Частина перша статті 15 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року визначає, що під час здійснення своєї юрисдикції органи Договірних Держав застосовують своє національне право.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року роз'яснено, що під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки з сім'єю, окрім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Національні органи державної влади мають перевагу безпосередніх контактів з усіма особами, яких стосується справа. Завдання Суду - не підмінити національні органи державної влади у виконанні їхніх обов'язків щодо питань опіки та доступу, а радше переглянути в світлі Конвенції ухвалені цими органами рішення на виконання їхніх повноважень з урахуванням свободи розсуду. Межі свободи розсуду, надані відповідальним національним органам державної влади, відрізнятимуться залежно від характеру питань і важливості інтересів на кону. Суд визнав, що органи державної влади мають широкі межі свободи розсуду, зокрема, приймаючи рішення щодо опіки ( Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року справі «М. С. проти України», пункти 76, 77).

Судом першої інстанції при вирішенні спору, правильно визначено характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, враховано висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 17 березня 2017 року № 218, згідно з яким визнано доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1, взяв до уваги Постанову Суду Великої Інстанції м. Нім (палата із сімейних питань) від 04 жовтня 2016 року, винесену з невідкладних питань у справі за позовом прокурора Республіки при Суді Великої Інстанції м. Нім до відповідача ОСОБА_1., третя особа - ОСОБА_2, про повернення неповнолітньої дитини ОСОБА_3 відповідно до Гаазької конвенції від 25 жовтня 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, та встановив, що мати неповнолітньої дитини ОСОБА_3 має постійне місце проживання та джерело існування, вона та її чоловік (громадянин Франції) створили всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Правові підстави для розлучення матері із дитиною відсутні. А тому, врахувавши інтереси дитини, збереження її зв'язків з сім'єю, у тому числі рідною сестрою, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та прийнявши до уваги положення норм сімейного законодавства України, положення міжнародного права, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Разом з тим суд апеляційної інстанції, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, помилково виходив із того, що задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини із матір'ю фактично надає дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька. Однак такі позовні вимоги ОСОБА_1 не заявляла та це питання під час розгляду даної справи не вирішувалось. Ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини не порушує прав та законних інтересів відповідача та не позбавляє його можливості брати участь у вихованні та розвитку дитини. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення незаконно вивезеної дитини та визначення місця її проживання разом із батьком ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 13 липня 2017 року залишена без руху у зв'язку із його повторною неявкою у судове засідання. Вказана ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувались.

Висновки апеляційного суду зроблені на припущеннях, оскільки наявні в матеріалах справи докази спростовують їх, а тому суд апеляційної інстанції неправомірно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу положень статті 413 ЦПК України є підставою для його скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Крім того, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 141 ЦПК Українипідлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 768 грн 00 коп.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2017 року скасувати та залишити в силі заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2017 року.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 00 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк