П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Будулуци М.С., Санікової О.С.,

за участю секретаря Самойленко Г.В.,

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в залі судових засідань №5 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2018 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Брежнева О.А. у місті Бахмуті Донецької області (повний текст судового рішення виготовлений 26 березня 2018 року) у справі номер 219/11641/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту,

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2016 року до Артемівського міськрайонного суду Донецької області звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 3 серпня 2015 року ОСОБА_4, яка є її бабусею, на ім'я ОСОБА_1 складено заповіт на квартиру АДРЕСА_1, який посвідчено державним нотаріусом Першої державної Бахмутської нотаріальної контори, зареєстрований за №2-403.

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер її батько - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 померла її бабуся - ОСОБА_4.

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1. 11 жовтня 2016 року у встановлений законом строк позивачка ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Проте, 22 листопада 2016 року нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкова справа відкрилася в першій державній нотаріальній конторі м. Бахмут Донецької області в зв'язку з заповітом на ім'я відповідачки ОСОБА_1

До квітня 2015 року позивачка проживала у квартирі з ОСОБА_4, яка останні три роки сильно хворіла. ОСОБА_3 було відомо, що її бабуся залишила заповіт на її батька - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6, тому і була впевнена, що вона є єдиним спадкоємцем за законом.

Зазначила, що ОСОБА_4 тривалий час хворіла, важко розмовляла, забувала ім'я позивачки, до неї викликалися неодноразово лікарі. Тому вважала, що померла ОСОБА_4 не могла віддавати своїм діям свідому оцінку.

Просила суд визнати недійсним заповіт на квартиру АДРЕСА_1, який укладено 3 серпня 2015 року на ім'я

ОСОБА_1 та посвідчено державним нотаріусом Першої державної Бахмутської нотаріальної контори, зареєстрований за №2-403.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2018 року та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що судом першої інстанції при допиті свідка ОСОБА_6, не взято до уваги ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року №1489-3, де передбачено, що діагноз психіатричного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов'язаних із станом її психічного здоров'я. Тому свідок не мав права встановлювати діагноз без огляду хворого в комплексі захворювань, які містяться в лікарняній картці хворого, оскільки це покладено на експертів, які мають на це право при проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи. Суд не призначив судову психіатричну експертизу, на вирішення якої мав поставити питання чи могла померла ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вважає, що призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, про яке позивачка неодноразово заявляла клопотання, є обов'язковим для визначення психічного стану померлого на час складання заповіту на квартиру АДРЕСА_1, який посвідчено державним нотаріусом Першої державної Бахмутської нотаріальної контори, зареєстрований за №2-403.

Судом порушено принцип змагальності сторін, оскільки суд не розглянув клопотання, які були вказані в позовній заяві, та не витребував від державного нотаріуса копію заповіту на ім'я ОСОБА_1, і з комунального закладу охорони здоров'я «Центр первинної медичної (медико-санітарної) допомоги Бахмутської міської ради картку медичної допомоги ОСОБА_1.

Крім того, вважає, що пояснення свідків з боку позивача судом безпідставно не взято до уваги.

24 травня 2018 року на апеляційну скаргу надано відзив, в якому відповідачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала, просила залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На доводи апеляційної скарги пояснила, що судом викликані та допитані свідки як позивача так і відповідача. Суд, оцінивши їх пояснення, дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що померла ОСОБА_4 страждала будь-якими розладами здоров'я, які б унеможливлювали приймати, вчиняти та усвідомлювати дії. Заповіт, складений померлою ОСОБА_4 відповідає вимогам закону та її волевиявленню. Позивачка не надала суду жодних доказів для призначення посмертної судової психіатричної експертизи.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги не визнали, просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України (а.с. 245, 246).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи,

належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду

справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю позивача.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою - ОСОБА_5 та ОСОБА_8 (а.с. 4 зворот). ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 помер (а.с. 6 зв.).

Відповідно до свідоцтва про шлюб 25.06.2005 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на «ОСОБА_3». Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу, 18 лютого 2011 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 розірвано, після розірвання шлюбу залишено прізвище ОСОБА_3 (а.с. 5, 5 зв.).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 у м. Бахмут Донецької області (а.с. 6, 51). Причиною смерті, як зазначено у лікарському свідоцтві про смерть №74 від 25.04.2016 року, що видано ОСОБА_1, стала хронічна серцево-судина недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією (а.с. 83).

Відповідно до заповіту, укладеного від 3 серпня 2015 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, все її майно, яке виявиться їй належним на день смерті, з чого б не складалось та де би воно не знаходилось, а також все на що вона має право за законом, заповіла ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 52, 53).

З свідоцтва про право власності на житло від 1 квітня 1994 року та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4 належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 58, 61, 69-70).

28 листопада 2016 року ОСОБА_10 отримала спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від (а.с. 71-73).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 щодо визнання заповіту складеного 3 серпня 2015 року ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_1 та посвідчений державним нотаріусом Першої державної Бахмутської нотаріальної контори, зареєстрований за №2-403.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. 3 серпня 2015 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким все її майно, що виявиться їй належним на день смерті, з чого б не складалось та де би воно не знаходилось, а також все на що вона має право за законом, заповіла ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідачці по справі. ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_4 померла. Причиною смерті, як зазначено у лікарському свідоцтві про смерть №74 від 25.04.2016 року, стала хронічна серцево-судина недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Частиною першою статті 143 ЦПК України в редакції, яка діяла на час вишення спору судом, передбачено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини шостої статті 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу, частина друга якої передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

У постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі №6-9цс12 зазначено, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Висновком судово-психіатричної експертизи №82 від 26.08.2018 року встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, страждала органічним емоційно-лабільним (астенічним) розладом особистості. Цим же висновком зазначено, що винести об'єктивний висновок про психічний стан ОСОБА_4, її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 3 серпня 2015 року є неможливим через те, що у лікарів не виникало сумнівів в психічної повноцінності ОСОБА_4 Під час складання заповіту державний нотаріус Першої артемівської державної нотаріальної контори дієздатність ОСОБА_4 перевірено (а.с. 219-224).

Отже, виходячи з наведеного вище, враховуючи обставини справи та надані докази, у тому

числі висновок судово-психіатричної експертизи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність належних та допустимих доказів для визнання заповіту недійсним через те, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7, вчинила цей правочин у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення процесуального закону та не розгляду клопотання про витребування копії заповіту і медичної картки відповідачки ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Судом першої інстанції витребувана із нотаріальної контори копія документів спадкової справи, в якої знаходиться спірний заповіт, та під час судового провадження ці документи досліджені (а.с. 42-73).

Що стосується клопотання про витребування медичної картки відповідачки ОСОБА_1 апеляційний суд вважає, що позивачка ОСОБА_3 не зазначила з якою метою необхідно витребувати зазначену картку. При цьому суд приймає до уваги, що в картці наведені особисті персональні дані особи ОСОБА_1 і будь-які дії з цими даними повинні бути обґрунтованими та доцільними.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком суду в частині відмови в задоволенні позову. Додаткових доказів, які не були подані до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від позивачки ОСОБА_3, нею не надано.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відтак, підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, ухвалою апеляційного суду від 27 червня 2018 року клопотання ОСОБА_3 про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги задоволено, відстрочено ОСОБА_3 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Судовий збір за подання апеляційної скарги ОСОБА_3 до ухвалення судового рішення у справі не сплачений.

Тому, з ОСОБА_3 підлягає стягненню в дохід держави судовій збір за подання апеляційної скарги в розмірі 826,80 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 березня 2018 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, в дохід держави судовій збір за подання апеляційної скарги в розмірі 826,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 22 листопада 2018 року.

Суддя: