П о с т а н о в а

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 466/3107/16-ц

провадження № 61-13245 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року у складі судді Кавацюка В. І. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 15 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав у позику грошові кошти у розмірі 2 тис. доларів США терміном до 15 серпня 2014 року.

Позивач указував про те, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконав, на вимоги не реагував, позику не повернув, чим порушив його права.

З урахуванням викладеного ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_4на його користь заборгованість за вказаним договором позики у розмірі 2 тис. доларів США, що еквівалентно 53 400 грн, та 3 % річних у розмірі 2 403 грн,а всього 55 803 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Зі змісту розписки від 15 серпня 2013 року вбачається, що відповідач взяв на себе зобов'язання повернути грошові кошти, проте ця розписка не містить відомостей щодо факту отримання ОСОБА_4 коштів саме у борг.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що розписка від 15 серпня 2013 року не містить інформацію щодо отримання відповідачем, як позичальником, грошових коштів у борг від позивача, як кредитора, хоча з її змісту вбачається, що ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання повернути позивачу грошові кошти, а відповідач заперечив факт отримання ним грошових коштів на підставі розписки від 15 серпня 2013 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов'язався повернути отримані у борг грошові кошти та зазначив, що у разі невиконання ним взятих на себе зобов'язань позивач має право звернутися до суду для стягнення грошових коштів, що підтверджується написаною відповідачем розпискою від 15 серпня 2013 року. Отже, факт написання ОСОБА_4 розписки є підтвердженням отримання ним у борг грошових коштів та зобов'язання повернути позику.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилась справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 20 вересня 2010 року, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 у борг 2 800 доларів США, що підтверджувалося розпискою від 20 вересня 2010 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15 серпня 2013 року зазначений вище позов ОСОБА_3 за його заявою було залишено без розгляду у зв'язку з позасудовим вирішенням спору.

ОСОБА_3 вказував про те, що 15 серпня 2013 року ОСОБА_4 повернув йому 15 тис. грн на виконання договору позики від 20 вересня 2010 року та написав розписку від 15 серпня 2013 року про зобов'язання повернути йому ще 2 тис. доларів США. Проте ОСОБА_4 своє зобов'язання належним чином не виконав.

При цьому на звороті копії свого паспорта ОСОБА_4 у розписці зазначив таке: Я, ОСОБА_4 зобов'язуюсь віддати 2 тис. доларів до 15 серпня 2014 року. Якщо я несправлюсь до 15 серпня 2014 року то ОСОБА_3 має право на звернення до суду для стягнення коштів (а. с. 4).

У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом установлено, що 15 серпня 2013 року ОСОБА_4як позичальником складено розписку про зобов'язання повернути 2 тис. доларів США строком до 15 серпня 2014 року та зазначено, що у разі невиконання ним такого зобов'язання у ОСОБА_3 виникає право на звернення до суду для стягнення коштів.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не дослідив боргову розписку від 15 серпня 2013 року, написану відповідачем, не з'ясував справжню правову природу укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору позики, не врахував, що розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми.

Посилання апеляційного суду на правовий висновок Верховного Суду України № 6-63 цс 13 від 18 вересня 2013 року передчасне, так як апеляційний суд не звернув уваги на наявність різних фактичних обставин у цих справах. Зокрема, вказуючи, що відповідач зобов'язався повернути позивачу кошти, апеляційний суд, разом з тим, наводить суперечливий і взаємовиключний висновок про те, що при цьому у розписці не зазначено про отримання коштів у борг. Разом з тим, у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не з'ясував, чому саме і у зв'язку з якими обставинами відповідач зобов'язався повернути грошові кошти, що саме за зобов'язання взяв на себе відповідач.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк