ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1884/16Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/817/217/18 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу № 601/1884/16 за апеляційною скаргою Кременецького районного центру зайнятості на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2018 року, ухвалене суддею Білосевич Г.С., повний текст якого складено 10 вересня 2018 року у справі за позовом Кременецького районного центру зайнятості до ОСОБА_1, про стягнення коштів виплачених як допомога по безробіттю,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Кременецький районний центр зайнятості звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю в сумі 3120 грн..

Позивач зазначив, що 01.07.2010 року Кременецьким районним центром зайнятості було проведено перевірку додержання вимог чинного законодавства про використання коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття. Даною перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 з 14.12.2009 року по 30.06.2010 року безпідставно отримав допомогу по безробіттю в сумі 3120 грн., оскільки при реєстрації в Кременецькому районному центрі зайнятості надав неправдиві дані, а саме - в заяві про надання статусу безробітного зазначив, що як суб'єкт підприємницької діяльності не зареєстрований, тоді як фактично був зареєстрований як фізична особа - підприємець, що унеможливлює отримання допомоги по безробіттю.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2018 року в задоволенні позову Кременецького районного центру зайнятості відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішення суду Кременецький районний центр зайнятості подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і невірне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що відповідач відповідно до ст. 47 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" повинен був подати до державного реєстратора пакет документів для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності та довідки з податкової служби і страхових фондів про відсутність заборгованості, що відповідачем зроблено не було. На день реєстрації відповідача в центрі зайнятості як безробітного відповідач був зареєстрованим як підприємець та не вчинив відповідних дій для припинення підприємницької діяльності.

Згідно приписів ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.12.2009 року ОСОБА_1 звернувся до Кременецького районного центру зайнятості, як шукаючий роботу. В даній заяві він зазначив що не зареєстрований як підприємець.

З витягу із наказів про прийняті рішення по ОСОБА_1 ПК № 20700003 вбачається, що наказом від 14.12.2009 року № НТ091214 ОСОБА_1 надано статус безробітного та розпочато виплату допомоги по безробіттю.

Згідно довідки, виданої Кременецьким районним центром зайнятості від 26.10.2016 року, ОСОБА_1 в період з грудня 2009 року по червень 2010 року виплачено допомогу по безробіттю в сумі 3120 гр 34 коп.(а.с. 7).

Як вбачається із Акта № 42 розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", складеного Кременецьким районним центром зайнятості 01.07.2010 року, ОСОБА_1 був зареєстрований в центрі зайнятості та перебував на обліку з 07.12.2009 року на підставі заяви від 14.12.2009 року, як незайнята особа, але згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців він зареєстрований як фізична особа-підприємець. Пояснення ОСОБА_1 в акті вказують на його відмову повертати кошти, оскільки вважає, що невчасне припинення його підприємницької діяльності відбулося не з його вини.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.09.2008 року по справі за позовом Кременецької міжрайонної державної податкової інспекції до ОСОБА_1 про припинення реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця підприємницька діяльність ОСОБА_1 була припинена. З даним позовом Кременецька міжрайонна державна податкова інспекція звернулася у зв'язку з тим, що відповідач не подавав податкову звітність з 2006 року. Рішення набрало законної сиди 04.10.2008 року (а.с.44).

Згідно довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ОСОБА_1 зареєстрований як підприємець з 29.06.2005 року. 29.06.2010 року зроблено запис № 3 - внесено судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що підприємницька діяльність ОСОБА_1 була припинена постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.09.2008 року, дане рішення суду було не вчасно направлено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, фактично підприємницькою діяльністю ОСОБА_1 не займався з вересня 2008 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з п. б ч. 3 ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення", чинного на момент виникнення спірних правовідносин, в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю.

У чч. 1, 3 ст. 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (далі Закон №755-IV) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця проводиться у разі постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Відповідно до ч.ч 1, 3 Закону №755-IV суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій.

Державний реєстратор зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування та фізичну особу - підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.

Згідно ч.5 ст. 49 Закону №755-IV порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності за судовим рішенням, що не пов'язано з банкрутством фізичної особи-підприємця, здійснюється за процедурами встановленими частинами дев'ятою - вісімнадцятою статті 47 цього Закону.

Відповідно до ч.9 ст. 47 Закону для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем фізична особа підприємець або уповноважена нею особа не раніше двох місяців з дати опублікування повідомлення у спеціальному друкованому засобі масової інформації подає державному реєстратору особисто (надсилає рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу такі документи:

заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням;

свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця;

довідку відповідного органу державної податкової служби про відсутність заборгованості по податках, зборах (обов'язкових платежах);

довідку відповідного органу Пенсійного фонду України про відсутність заборгованості;

довідки відповідних органів фондів соціального страхування про відсутність заборгованості або про те, що вона не перебувала на обліку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про наявність у державного реєстратора обов'язку внести відомості про наявне судове рішення, а не відомості про припинення державної реєстрації, оскільки таке припинення здійснюється за процедурою встановленою ч.ч. 9-18 ст. 47 Закону №755-IV.

З матеріалів справи, зокрема з витягу з ЄДР вбачається, що датою припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 було 27.01.2011 року, а до центру зайнятості ОСОБА_1 звернувся 14.12.2009 року.

Згідно ч. 3 ст. 44 Закону України "Про зайнятість населення" відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до переконання, що позовні вимоги підставні, оскільки відповідач на момент звернення до центру зайнятості не припинив підприємницьку діяльність в порядку встановленому чинним законодавством.

В позовній заяві позивач зазначав, що відповідно до ч.4 ст. 38 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" строк позовної давності на спірні правовідносини не поширюється.

26.03.2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала заяву про застосування строку позовної давності, яка вмотивована тим, що про порушення позивачу стало відомо 01.07.2010 року (а.с. 139).

У відповідь на заяву про застосування строку позовної давності позивач вказав, що він звертався з позовом до відповідача в порядку адміністративного судочинства ще 16.12.2010 року, однак Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного від 03.02.2016 року постанову Кременецького районного суду від 23.01.2014 року скасовано в зв'язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Тому позивач вважає, що строки позовної давності ним не пропущено, з чим і погодився суд першої інстанції (а.с. 143).

Згідно ч. 4 ст. 38 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України "Про зайнятість населення" ( 803-12 ), адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що спір виник щодо правомірності набуття відповідачем права власності на виплачену матеріальну допомогу по безробіттю та стягнення цієї суми з нього як набутої без достатньої правової підстави, а не стягнення заборгованості в розумінні Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", тому застосуванню підлягають загальні строки позовної давності.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Пред'явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі.

Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України (в редакції яка діяла на момент звернення з позовом) суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Так, позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 - 114 ЦПК України (в редакції яка діяла на момент звернення з позовом). Позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України (в редакції яка діяла на момент звернення з позовом). Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України в постановах від 24 травня 2017 року у справі за № 6-1763цс16 та від 02.12.2015 року №6-895цс15.

Згідно Акта № 42 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", від 01.07.2010 року, встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований в центрі зайнятості та перебував на обліку з 07.12.2009 року підставі заяви від 14.12.2009 року, як незайнята особа, але згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців він зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак з вказаним позовом Кременецький районний центр зайнятості звернувся лише 08.10.2016 року, тобто з порушенням строку позовної давності.

За вказаних обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для постановлення у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що на спірні правовідносини поширюються загальні строки позовної давності і позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права, вимога про поновлення строку позовної давності ним не заявлялась, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Зважаючи на те, що суд відмовив у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог то підстав для постановлення у справі нового рішення про задоволення позову немає. Апеляційний суд вважає, що резолютивну частину рішення слід залишити без змін, змінивши мотивувальну частину рішення.

Оскільки відсутні підстави для задоволення позову та апеляційної скарги, тому судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України слід покласти на позивача в межах ним понесених.

Апеляційний суд, керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Кременецького районного центру зайнятості задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2018 року залишити без змін, змінивши мотивувальну частину судового рішення.

Судові витрати покласти на позивача в межах ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає як малозначна.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2018 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді Б.О.Гірський

О.І. Ткач