ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 335/7986/15-ц

провадження № 61-11056св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану його представником ОСОБА_5, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2015 року, ухвалене у складі судді Апаллонової Ю. В., та рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 серпня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бондара М. С., Бєлки В. Ю., Оніщенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 13 лютого 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, і ОСОБА_4 укладено договір кредиту № 019М/07, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 25 417 доларів США з кінцевим строком повернення до 10 лютого 2017 року і сплатою 13 процентів річних за користування кредитом. У подальшому додатковою угодою від 21 жовтня 2008 року розмір процентів збільшено до 14,5 процентів річних.

Позивач вказує, що ОСОБА_4 порушила умови укладеного з нею договору щодо своєчасного повернення кредиту і сплати процентів. Станом на 31 березня 2015 року її заборгованість становить 32 716,63 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 766 963,67 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом - 20 016,41 доларів США; заборгованості за процентами - 7 236,41 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 3 367,82 доларів США; пені за несвоєчасну сплату процентів - 2 095,99 доларів США.

Оскільки відповідач добровільно заборгованість не погашає, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з неї заборгованість у розмірі 32 716,63 доларів США.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив трирічний строк звернення до суду, так як позов пред'явив у серпні 2015 року, а право на звернення за захистом порушеного права виникло у позивача після першого порушення позичальником строків повернення кредитних коштів - у лютому 2009 року.

У апеляційному порядку справа переглядалася неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Запорізької області від 4 серпня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про сплив позовної давності, проте зазначив, що право на звернення за захистом порушеного права виникло у банку у січні 2010 року після направлення позичальнику вимоги про дострокове погашення заборгованості, якою змінено строк виконання зобов'язання.

У вересні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк», діючи через представника ОСОБА_5, звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2015 року і рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Зазначив, що банк не вносив до укладеного з відповідачем договору кредиту № 019М/07 змін в частині визначення строків повернення кредиту, тому висновок апеляційного суду про зміну кредитором строку виконання зобов'язання є помилковим.

Послався на те, що вимогу про дострокове повернення заборгованості направлено ОСОБА_4 у березні 2015 року, а позов подано у серпні 2015 року, тобто трирічний строк звернення до суду ним дотримано.

Вважає, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги цивільного процесуального законодавства, оскільки безпідставно відмовив у відкладенні розгляду справи для надання заявнику можливості подати докази на спростування достовірності поданої відповідачем претензії від 6 січня 2010 року, щодо дійсного направлення якої банк заперечує.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких послалася на безпідставність її доводів. Зазначила, що у січні 2010 року банк направив їй вимогу про дострокове повернення кредиту і сплату процентів, таким чином змінив строк виконання зобов'язання. На підтвердження того, що банк змінив строк виконання зобов'язання і вимагав поверненні усієї суми кредиту свідчить виконавчий напис нотаріуса від 23 вересня 2010 року, яким звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 лютого 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладено договір кредиту № 019М/07.

Відповідно до умов договору кредиту № 019М/07 банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 25 417 доларів США на строк до 10 лютого 2017 року зі сплатою 13% річних.

Порядок погашення заборгованості та сплати процентів погоджений сторонами у графіку погашення, який є невід'ємною частиною договору кредиту.

Кредит надається для придбання об'єкта нерухомості (пункт 1.2. договору кредиту № 019М/07).

21 серпня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту № 019М/07 від 13 лютого 2007 року, відповідно до якої викладено у новій редакції пункт 1.1 кредитного договору і встановлено, що кредитор зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 25 417 доларів США зі сплатою 14,5% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10 лютого 2017 року.

10 лютого 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 2 до договору кредиту № 019М/07 від 13 лютого 2007 року, відповідно до якої викладено у новій редакції додаток 1 до кредитного договору (графік погашення заборгованості). Також доповнено статтю 3 договору пунктом 3.3.17, згідно з яким у випадках невиконання зобов'язань за договором, у забезпечення виконання якого в іпотеку передано нежитлове приміщення № АДРЕСА_1 загальною площею 140,8 кв.м., позичальник зобов'язується достроково погасити заборгованість за цим договором включаючи проценти, комісії тощо.

Відповідно до пункту 3.3.4 договору кредиту № 019М/07 ОСОБА_4 зобов'язалась сплачувати банку платежі в рахунок погашення кредиту та нарахованих процентів у строки та у розмірах, що передбачені графіком і пунктами 1.1, 2.5 договору.

Згідно з пунктом 3.3.16 договору кредиту № 019М/07 позичальник зобов'язаний достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти та можливі штрафні санкції у випадках, визначених пунктами 2.9.3, 3.2.4, 4.5, 5.4 договору.

Пунктом 4.2 договору кредиту № 019М/07 передбачалося, що у разі прострочення позичальником строків внесення платежів в рахунок погашення кредиту та нарахованих процентів, визначених графіком погашення та пунктами 1.1, 2.5, 2.9.3, 3.2.4, 3.3.4, 3.3.6, 4.5, 5.4 кредитного договору, позичальник сплачує кредитору пеню у валюті кредиту в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період невиконання зобов'язань за кредитним договором.

У пункті 4.5 договору кредиту № 019М/07 сторони погодили, що у разі невиконання позичальником обов'язків, визначених пунктами 3.3.2-3.3.15 цього договору, порушення позичальником або третьою особою, з якою укладено договір забезпечення, умов договорів забезпечення, визначених у пункті 1.3 цього договору, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився. Відповідно позичальник зобов'язаний не пізніше наступного дня за днем порушення зобов'язання погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредитом та нараховані штрафні санкції .

ПАТ «Укрсоцбанк» виконав свої зобов'язання і надав позичальнику кредитні кошти.

ОСОБА_4 порушила взяті на себе зобов'язання і має заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31 березня 2015 року становить 32 716,63 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 766 963,67 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом - 20 016,41 доларів США (за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 469 237,19 гривень); заборгованості за процентами - 7 236,41 доларів США (за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 169 640,50 гривень); пені за несвоєчасне повернення кредиту - 3 367,82 доларів США (за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 78 950,46 гривень); пені за несвоєчасну сплату процентів - 2 095,99 доларів США (за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 49 135,51 гривень).

Судами також встановлено, що останній платіж у рахунок погашення кредиту ОСОБА_4 здійснила 2 лютого 2009 року, останній платіж у рахунок погашення процентів здійснено 28 травня 2010 року.

У зв'язку з порушенням позичальником порядку повернення кредитних коштів 6 січня 2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до ОСОБА_4 з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту і пов'язаних з ним платежів. Заборгованість підлягала погашенню у тридцятиденний строк з моменту отримання претензії позичальником.

Дослідивши подані сторонами повідомлення і постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, суди встановили, що 23 вересня 2010 року нотаріусом вчинено виконавчий напис, яким звернено стягнення на майно, передане в іпотеку у якості забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту № 019М/07. За рахунок коштів, отриманих від продажу предмета іпотеки, запропоновано задовольнити вимоги кредитора за двома кредитними договорами, в тому числі за договором кредиту № 019М/07, у загальному розмірі 99 616,28 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 788 881,24 гривень, і вимоги про стягнення пені у розмірі 110,36 гривень.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Право ПАТ «Укрсоцбанк» вимагати дострокового повернення кредиту і сплати пов'язаних платежів передбачене також пунктами 3.3.6, 4.5 договору кредиту № 019М/07 від 13 лютого 2007 року.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК Українипозовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 257 ЦКУкраїни загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК Українипередбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення. (стаття 267 ЦК України).

ОСОБА_4 заявила про застосування позовної давності під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено, що, пред'явивши ОСОБА_4 у січні 2010 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів і штрафних санкцій, ПАТ «Укрсоцбанк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання кредитного зобов'язання.

За таких обставин позивач зобов'язаний пред'явити до боржника позов про стягнення кредитної заборгованості, процентів і штрафних санкцій протягом трьох років від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» вимогу про дострокове повернення кредиту направило позичальнику ОСОБА_4 6 січня 2010 року, а позов до боржника пред'явило у серпні 2015 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про сплив позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що зміна строку виконання кредитного зобов'язання здійснюється виключно шляхом внесення змін до тексту кредитного договору.

Право банку вимагати дострокового повернення кредиту і порядок реалізації цього права визначені у статті 1050 ЦК України та пунктах 3.3.6, 4.5 договору кредиту № 019М/07 від 13 лютого 2007 року. Таке право ґрунтується на положеннях договору і закону, виникає у кредитора у зв'язку з порушенням позичальником своїх зобов'язань і для його реалізації відсутня потреба в укладенні додаткової угоди до кредитного договору.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд порушив вимоги цивільного процесуального законодавства, оскільки безпідставно відмовив у відкладенні розгляду справи, чим позбавив заявника можливості подати докази на спростування достовірності поданої відповідачем претензії від 6 січня 2010 року, є безпідставними.

ПАТ «Укрсоцбанк» знало про існування вимоги від 6 січня 2010 року у зв'язку з отриманням її як додатку до касаційної скарги; наявністю цієї вимоги Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 8 червня 2016 року обґрунтовував свої висновки про направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, об'єктивних перешкод подати докази на спростування її достовірності, про існування яких зазначає заявник, до апеляційного суду після повернення справи на новий розгляд не було.

У серпні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало додаткові пояснення до апеляційної скарги і нові докази, проте доказів на спростування достовірності вимоги від 6 січня 2010 року не подало, хоча не було позбавлене такої можливості.

За таких обставин та враховуючи, що виконавчим написом нотаріуса від 23 вересня 2010 року звернено стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення всієї суми кредитної заборгованості, касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що вимога від 6 січня 2010 року сфальсифікована відповідачем, а в дійсності строк виконання зобов'язання змінено банком у березні 2015 року.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час перегляду справи у касаційному порядку.

Твердження заявника про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин положення статті 1054 ЦК України, якою закріплено безумовний обов'язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову.

Реалізація кредитором права на стягнення з позичальника суми кредиту і пов'язаних з ним платежів здійснюється у межах, визначених цивільним законодавством, зокрема з урахуванням вимог глави 19 ЦК України «Позовна давність».

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, право кредитора пред'явити до позичальника позов про стягнення кредитної заборгованості обмежене встановленими законом строками звернення до суду, на що правильно вказали суди попередніх інстанцій і такий висновок не суперечить встановленому у статті 1054 ЦК України обов'язку позичальника повернути кредитні кошти і сплатити проценти.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині і рішення апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану його представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2015 року, у незміненій апеляційним судом частині, та рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук