ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року

м. Київ

справа № 2027/8487/12

провадження № 61-4572св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

заінтересована особа ?- ОСОБА_4,

стягувач- ОСОБА_5

боржник - ОСОБА_6,

орган державної виконавчої служби - Московський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Сащенка І. С., Коваленко І. П., Коровіна С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування заяви зазначив, що на виконанні у Московському відділі державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального Управління юстиції у Харківській області (далі - Московський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області) перебуває виконавчий лист № 2027/8487/2012 від 22 квітня 2013 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 боргу у розмірі 487 446,77 гривень і виконавчий лист № 2027/8487/2012 від 22 квітня 2013 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 відшкодування сплаченої суми судового збору у розмірі 3 219,00 гривень.

ОСОБА_4 вказує, що 20 травня 2015 року між ним і ОСОБА_5 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого він набув усі права вимоги за укладеним з ОСОБА_6 договором позики, в тому числі, за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року про стягнення боргу.

За таких обставин просив замінити стягувача ОСОБА_5 на ОСОБА_4 у виконавчих провадженнях щодо стягнення боргу з ОСОБА_6

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року заяву задоволено. Замінено стягувача ОСОБА_5 на стягувача ОСОБА_4 у виконавчому провадженні по виконанню виконавчих листів, виданих на підставі судового рішення у справі № 2027/8687/12 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суми боргу за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487 446,77 гривень, з яких: сума основного боргу - 86 942,08 гривень; проценти за користування позикою - 26 136,81 гривень; три проценти річних - 8 367,88 гривень; штраф за прострочення виконання зобов'язань - 366 000,00 гривень, та судового збору у розмірі 3 219,00 гривень.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 за договором відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року відступив ОСОБА_4 усі права вимоги до ОСОБА_6, що виникають з договору позики від 26 січня 2009 року, у тому числі, за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року у справі № 2027/8687/12.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року скасовано і постановлено нову, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про заміну сторони виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволенні заяви, апеляційний суд виходив з того, що при укладенні договору відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року не дотримано вимог статті 513 ЦК України щодо вчинення цього правочину у такій самій формі як правочину, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Оскільки договір позики від 26 січня 2009 року посвідчений нотаріально, а договір відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року укладено у простій письмовій формі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що цей договір не може бути доказом передання стягувачем ОСОБА_5 своїх прав ОСОБА_4

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року скасувати і залишити в силі ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала апеляційного суду постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. Апеляційний суд не звернув уваги на те, що попередній стягувач ОСОБА_5 набув прав вимоги за укладеним з ОСОБА_6 договором позики від 26 січня 2009 року на підставі договору відступлення права вимоги (цесії), не посвідченого нотаріально, і такий договір при вирішенні справи про стягнення боргу суди вважали належним доказом переходу до позивача прав вимоги, про що свідчить ухвалене на користь ОСОБА_5 судове рішення.

Вважає, що нотаріальне посвідчення договору не є вимогою щодо форми його укладення, оскільки відповідно до статті 205 ЦК України існують лише такі форми правочину як письмова і усна.

Послався на те, що ЦК України не вимагає нотаріального посвідчення договору позики, відповідне рішення позикодавець і позичальник прийняли на власний розсуд, тому нотаріальне посвідчення договору відступлення права вимоги за договором позики є необов'язковим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Апеляційним судом встановлено, що 26 січня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. і зареєстрований у реєстрі за № 147.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року стягнено з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суму боргу за договором позики від 26 січня 2009 року у розмірі 487 446,77 гривень, з яких: сума основного боргу - 86 942,08 гривень; проценти за користування позикою - 26 136,81 гривень; три проценти річних - 8 367,88 гривень; штраф за прострочення виконання зобов'язань - 366 000,00 гривень. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 у відшкодування сплаченого судового збору 3 219,00 гривень.

На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року 22 квітня 2013 року судом видано два виконавчі листи: про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суми боргу у розмірі 487 446,77 гривень та про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судового збору у розмірі 3 219,00 гривень.

8 липня 2014 року Московським ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області відкрито виконавче провадження № 43951425 з виконання виконавчого листа № 2027/8487/2012 від 22 квітня 2013 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суми боргу у розмірі 487 446,77 гривень.

8 липня 2014 року Московським ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області відкрито виконавче провадження № 43951335 з виконання виконавчого листа № 2027/8487/2012 від 22 квітня 2013 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судового збору у розмірі 3 219,00 гривень.

20 травня 2015 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), умовами якого передбачено, що ОСОБА_4 набуває належне ОСОБА_5 право вимоги і стає кредитором за укладеним з ОСОБА_6 договором позики від 26 січня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. і зареєстрованим у реєстрі № 147. ОСОБА_4 набуває право вимагати (замість ОСОБА_5.) від ОСОБА_6 належного виконання на його користь усіх без винятку зобов'язань, передбачених договором позики, в сумі, обсягах та з урахуванням фактів, встановлених рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2013 року.

Частина п'ята статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону на час постановлення ухвали апеляційним судом передбачала, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця, приватного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником (стаття 378 ЦПК України у редакції Кодексу на час постановлення ухвали апеляційним судом).

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 513 ЦК України встановлює, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 205 ЦК України).

Відповідно до статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Стаття 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Аналіз вказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що нотаріально посвідчений правочин є одним із різновидів правочину, вчиненого у письмовій формі.

Встановивши, що договір позики від 26 січня 2009 року укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 у письмовій формі та посвідчений нотаріально, апеляційний суд правильно виходив з того, що відповідно до статті 513 ЦК України договір відступлення права вимоги за цим договором також підлягає укладенню у письмовій формі і нотаріальному посвідченню.

Оскільки укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 договір відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2015 року не посвідчений нотаріально, цей договір не підтверджує перехід до ОСОБА_4 прав вимоги за договором позики від 26 січня 2009 року, тому апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви.

Доводи заявника про те, що законодавство не вимагає нотаріального посвідчення договору позики, тому у разі його нотаріального посвідчення за домовленістю сторін договір відступлення права вимоги за таким договором не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, відхиляються касаційним судом.

Стаття 513 ЦК України закріплює правило обов'язкового вчинення правочину щодо заміни кредитора у такій самій формі як і правочину, за яким передаються права вимоги.

ОСОБА_4 і ОСОБА_6 за домовленістю уклали договір позики від 26 січня 2009 року у письмовій формі та нотаріально посвідчили. Відповідно до статті 639 ЦК України цей договір вважався укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

За таких обставин договір відступлення права вимоги за договором позики підлягав укладенню у письмовій формі і нотаріальному посвідченню, як і договір, право вимоги за яким передавалося.

Не спростовують правильність висновку апеляційного суду посилання заявника на те, що обрання форми правочину, крім встановлених законом випадків, є правом сторін правочину, оскільки такі доводи спростовуються статтею 513 ЦК України, яка вимагає вчинення правочину щодо заміни кредитора у зобов'язанні у такій самій формі як і правочину, право вимоги за яким передається.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувана ухвала апеляційного суду постановлена з правильним застосуванням норм матеріального права і додержанням норм процесуального права, тому відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українизалишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук