Справа № 524/3236/18
Провадження № 2/524/1610/18
31.10.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:
головуючого судді - Кривич Ж.О.,
секретаря судового засідання Крижановської Я.О.,
розглянувши Кременчуці у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
У травні 2018 року до суду звернулися ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначають, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1. За вказаною вище адресою також зареєстрована ОСОБА_4, яка не проживає у вказаному будинку з лютого 2017 року. Особистих речей відповідача у будинку немає, відповідач жодним чином не піклується про утримання житлового приміщення, платежів не сплачує.
Позивачі просять суд задовольнити позов та визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування, житловим приміщенням, а саме: квартирою № 139 по вул. Вадима Пугачова, 41, в місті Кременчуці Полтавської області.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 позов підтримали, просили задовольнити, справу слухати без їх участі.
Позивач ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_5 у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про причини відсутності не повідомляла, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином через оголошення на веб-сайті судової влади України та поштою, відзив на позов не подавала.
Позивачі проти заочного розгляду справи не заперечували.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Керуючись ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи.
Ухвалою судді від 24.05.2018 року у справі відкрито провадження.
Ухвалою суду від 26.09.2018 року здійснено виклик відповідача через оголошення на веб-сайті судової влади України.
Суд, вислухавши пояснення позивача та представника, свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Кременчуцької міської ради від 11.02.2000 року, являються власниками квартири АДРЕСА_1.
06.10.2012 року ОСОБА_6 помер. Його частка у спадковому майні належить сину ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом на спадщину за законом, посвідченим приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_7 15.04.2013 року.
За даною адресою, окрім власників, зареєстровано також місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є колишньою дружиною ОСОБА_3.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12.01.2018 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

З лютого 2017 року відповідач не проживає у квартирі без поважних причин.

На теперішній час відповідач за вказаною адресою не проживає, не несе інших витрат по утриманню квартири, особистих речей у помешканні не має. ОСОБА_4 виїхала до м. Мукачево, де на даний час і проживає.

Факт непроживання ОСОБА_4 у вищевказаному помешканні з лютого 2017 року по теперішній час підтверджується актом про не проживання ТОВ «Житлорембудсервіс» за № 348 від 26.04.2018 року.

В судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 сусідів позивачів, які підтвердили факт непроживання відповідача у помешканні квартири АДРЕСА_2, вже більше року.

Внаслідок реєстрації місця проживання відповідача, порушені права позивачів як власників будинку.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду.

Статтею 41 Конституції України , статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а відповідно ч. 2 ст. 405 цього Кодексу член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідач втратила право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин.

При цьому, суд враховує, що відповідач, продовжуючи бути зареєстрованою у спірному житловому приміщенні, фактично чинить перешкоди власникам цього приміщення.

Згідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи вище викладене, з відповідача слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_3) такою, що втратила право користування, житловим приміщенням, а саме: квартирою 139 по вул. Вадима Пугачова, 41, в місті Кременчуці Полтавської області.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_3) сплачений нею судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Автозаводський районний суд м. Кременчука.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дата складення повного судового рішення 05.11.2018 року.

Суддя