РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.,

при секретарі Рибачик О.А.

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного університету водного господарства та природокористування (далі НУВГП) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог вказує, що працює в НУВГП з 01.09.2004 року. З вересня 2004 року по 22.09.2006 року на умовах строкового трудового договору на посаді асистента кафедри експлуатації гідромеліоративних систем.

З 22.09.2006 року переведена на посаду старшого викладача цієї ж кафедри до проведення конкурсу у 2006/07 навчальному році. З 23.05.2007 року з нею було продовжено трудові відносини за займаною посадою старшого викладача цієї ж кафедри на умовах строкового трудового договору як обраній за конкурсом.

22.01.2009 року згідно наказу № 24 від 30.01.2009 року позивачку було переведено на посаду доцента кафедри гідромеліоративних систем із збереженням умов конкурсу по 30.06.2012 року.

В подальшому, а саме 30.06.2012 року з нею було продовжено трудові відносини за займаною посадою доцента цієї ж кафедри, як обраній за конкурсом. 08.04.2013 року ОСОБА_1 переведена на посаду доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем, а 31.08.2017 року була звільнена із займаної посади у звязку із закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України згідно наказу К № 483 від 16.08.2017 року.

Вважає своє звільнення незаконним, з огляду на наступне.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт) тощо.

Частиною ч. З ст. 54 Закону України «Про освіту» (стара редакція від 23 травня 1991 року № 1060-XII) прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Аналогічна норма міститься і в ч. ч. 11, 12 ст. 55 Закону України «Про вищу освіту» під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою вищого навчального закладу. В окремих випадках, у разі неможливості забезпечення освітнього процесу наявними штатними працівниками, вакантні посади науково- педагогічних працівників можуть заміщуватися за трудовим договором до проведення конкурсного заміщення цих посад у поточному навчальному році.

Аналізуючи вищевказані положення закону, позивачка вважає, що між нею та НУВГП було укладено трудовий договір із визначеним строком, встановлений за погодженням сторін, та який був повязаний із настанням певної події заміщенням вакансії у встановленому законодавством порядку шляхом проведення конкурсу на посаду.

Вважає, що підстав для її звільнення у звязку із закінченням строку дії договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України не було, оскільки подія визначена в строковому договорі не відбулася, тобто заміщення вакансії у встановленому законодавством порядку шляхом проведення конкурсу не проведено.

Крім того, 18.12.2017 року через канцелярію суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, в якій позивачка просила стягнути з НУВГП 10 000 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Просить позовні вимоги задовільнити, поновити її на посаді доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем НУВГП, стягнути з університету на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

08.02.2018 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 54383,50 грн. за період з 01.09.2017 по 08.02.2018 року включно.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги повністю з підстав викладених в позовній заяві, просила суд задовільнити їх повністю.

Позивачка в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала повністю, просить задовільнити у повному обємі з підстав зазначених в позові. Крім того пояснила, що у звязку з тим, що 31.08.2017 року закінчувалася дія її строкового договору, 22.05.2017 року вона подала заяву про продовження трудових відносин.

Листом від 28.07.2017 року за вих. № 001-1096 позивачці було надано відповідь, про те, що порядок заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників передбачений ст. 55 Закону України «Про вищу освіту», а тому трудовий договір з нею може бути укладено лише в порядку та на умовах визначених даною нормою чинного законодавства.

Дана норма права чітко передбачає, укладення трудових договорів до проведення конкурсу.

Наказом №146 від «15» березня 2017 року кафедру водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем Національного університету водного господарства та природокористування було реорганізовано. З 01.09.2017 року кафедральне навантаження передано на дві кафедри: кафедру гідроінформатики та кафедру гідротехнічного будівництва і гідравліки.

При цьому зауважує, що найважливішим способом забезпечення рівності при прийнятті на роботу є конкурс. Відповідно до ч. 11 ст.55 Закону України «Про вищу освіту» на конкурсній основі здійснюється прийняття на роботу науково-педагогічних працівників. Це правило сформульоване як імперативна норма, що є однією із гарантій рівного доступу громадян при прийнятті на роботу. Вважає, що подія визначена в строковому договорі не відбулася, тобто заміщення вакансії у встановленому законодавством порядку шляхом проведення конкурсу не проведено внаслідок скорочення посади в штаті кафедри, що є іншою підставою для звільнення працівника з роботи.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав повністю, просив відмовити в позові в повному обсязі. Вказав, що дійсно, ОСОБА_1 працювала в НУВГП за строковим трудовим договором як така, що була обрана за конкурсом з 2012 року по 31 серпня 2017 року та була звільнена наказом від 16 серпня 2017 року К№483.

З наказом від 27 червня 2012 року К № 203 про укладення з нею строкового трудового договору (продовження трудових відносин) до 31.08.2017 року позивачка була ознайомлена одразу після його видачі, про що свідчить її підпис в картці обліку кадрів. Тобто в момент подання заяви на укладення строкового договору (продовження трудових відносин) та видачі вказаного наказу ОСОБА_1 було відомо про те, що її трудові відносини з НУВГП припиняться 31.08.2017 року і вона на це погодилась, оскільки приступила до виконання своїх обовязків і виконував їх впродовж вказаного строку. Даний наказ є законним і чинним, позивачем не оскаржувався, тримісячний строк на оскарження встановлений ч. 1. ст. 233 КЗпП України позивачем пропущений.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

ОСОБА_1 працювала в НУВГП з 01.09.2004 року. Востаннє за строковим трудовим договором як така, що була обрана за конкурсом з 2012 року по 31 серпня 2017 року та була звільнена наказом від 16 серпня 2017 року К№483.

ОСОБА_3 7 Постанови ПВСУ № 9 від від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначає, що згідно зі ст.24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей

строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як

конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад,

повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і

догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з

призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу,

обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням

певного обсягу робіт).

Укладення строкового трудового договору з ОСОБА_1 було оформлено за її заявою від 11 червня 2012 року наказом НУВГП від 27 червня 2012 року К № 203. У даному наказі про укладення з позивачкою строкового трудового договору (продовження трудових відносин), так само як і в її заяві, міститься чітка вказівка на дату закінчення його строку «по 31 серпня 2017 року» (конкретний термін) і не має будь якої іншої вказівки, зокрема, як зазначає позивачка на подію - «до проведення конкурсу». В судових засіданнях позивачка підтвердила, що заява на продовження трудових відносин була написана нею власноручно. А тому твердження позивачки про те, що з нею був укладений строковий трудовий договір, закінчення строку якого було повязане з настанням певної події, не мають під собою жодного документально підтвердженого підгрунтя.

З наказом про укладення з нею строкового трудового договору (продовження трудових відносин) до 31.08.2017 року позивачка була ознайомлена, правом на його оскарження не скористалась.

Крім того, як видно з матеріалів справи, в межах даного строкового трудового договору позивачка була за її заявою від 08.04.2013 року переведена з посади доцента кафедри експлуатації гідромеліоративних систем на посаду доцента кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем (наказ від 29 квітня 2013 року К№ 171). В даній заяві позивачка знову ж вказує на дату закінчення строку свого трудового договору, 31 серпня 2017 року: «перевести із збереженням терміну строкового трудового договору з 8.04.2013 року по 31.08.2017 року». Як видно, ні у заяві, ні у наказі, з яким позивачка знову ж таки була ознайомлена, про що свідчить підпис в особовій картці, немає жодної вказівки на настання події, а міститься чітка вказівка на дату закінчення строку трудового договору - 31.08.2017 року.

Також, власноручно написаною заявою від 22.05.2017 року (вх. № 901 від 22.05.2017 року), про яку позивачка згадує в своїх позовних вимогах, вона сама стверджує, що у неї 31.08.2017 року «закінчується дія строкового трудового договору» та просить продовжити з нею трудові відносини. Тобто цим документом ОСОБА_1 вкотре підтвердила той факт, що їй було відомо про те, що її трудові відносини мали строковий характер та закінчувались 31.08.2017 року.

З урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позивачка усвідомлювала наслідки закінчення строкового трудового договору, не скористалась своїм правом на оскарження наказу, яким встановлювався строк трудового договору і, крім того, такий строковий договір був укладений за її заявою, а тому позовна вимога про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність

причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача

та вини останнього в її заподіянні.

Оскільки звільнення ОСОБА_1 є законним і обгрунтованим, то відсутня така підстава завдання моральної шкоди як протиправність діяння заподіювача такої шкоди, а також причинний звязок між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тобто, виходячи з вищевикладеного позовна вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Виходячи з всього вищевикладеного, в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 21, 23, 36, 233 Кодексу законів про працю України,ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлений 27.04.2018 року.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_4