Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 372/4516/15-ц

провадження № 61-1892 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідачі-ОСОБА_4,
-ОСОБА_5,
представник відповідача-ОСОБА_6,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року в складі судді Потабенько Л. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 вересня 2016 року в складі суддів: Олійника В. І., Лівінського С. В., Мельника Я. С.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Позовна заява ОСОБА_7 мотивована тим, що вона є членом фермерського господарства «Бджолине» (далі - ФГ «Бджолине»). До земель ФГ «Бджолине» відноситься земельна ділянка площею 3,384 га, кадастровий НОМЕР_1, що розташована за адресою: Київська область, Обухівський район, Григорівська сільська рада, призначення землі - для ведення селянського (фермерського) господарства, яка належить членам господарства на праві спільної сумісної власності. ОСОБА_7 стало відомо, що членом ФГ «Бджолине» ОСОБА_4 було укладено 11 жовтня 2014 року договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки з покупцем ОСОБА_5 Такий договір позивач вважає недійсним, оскільки предмет договору є об'єктом права спільної сумісної власності членів ФГ «Бджолине» і згоди на його продаж позивач не надавала.

На підставі наведеного ОСОБА_7 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 11 жовтня 2014 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5, стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є. В., зареєстрований в реєстрі за № 230. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 по 243 грн 60 коп. з кожної сплаченого ОСОБА_7 судового збору при зверненні до суду з позовом.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є співвласником спірної земельної ділянки та членом ФГ «Бджолине» і згоди на її продаж іншим членом ФГ «Бджолине» ОСОБА_4 не надавала. Правочин, щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників без необхідних повноважень делегованих іншими співвласниками, за правилами частини четвертої статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 вересня 2016 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи і доводи апеляційної скарги їх не спростовують, рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, і тому підстави для його скасування відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 вересня 2016 року і ухвалити у справі нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

Касаційна скарга та додаткові пояснення до неї мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій помилково визначено характер правовідносин між сторонами у справі, висновки судів не відповідають обставинам справи, судами порушено норми матеріального та процесуального права, допущено ухвалення судових рішень які суперечать Закону. Зокрема, судами безпідставно встановлено, що спірна земельна ділянка є об'єктом права спільної власності членів ФГ «Бджолине» і внаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу порушено будь-які права позивача як члена фермерського господарства, оскільки спірна земельна ділянка була об'єктом права особистої приватної власності померлого члена ФГ «Бджолине» і не була власністю фермерського господарства.

ОСОБА_5 зазначає, що продавцеві за спірним договором купівлі-продажу земельна ділянка належала на праві особистої приватної власності, набутого в порядку спадкування, така земля не була внесена до земель жодного фермерського господарства і будь-яких обмежень щодо розпорядження одноособовим власником землі встановлено не було.

Особа, яка подає касаційну скаргу, також зазначає, що позивач з 17 вересня 2013 року не є членом ФГ «Бджолине» і не мала права на звернення до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням її права саме як члена фермерського господарства.

Крім того, ОСОБА_5 вказує на безпідставні посилання судів попередніх інстанцій на статут ФГ «Бджолине» в редакції від 05 листопада 2015 року, оскільки зміни у статуті було проведено після укладення спірного договору купівлі-продажу в 2014 році і чинною постановою Київського окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року, справа № 810/3650/16, реєстрація нової редакції 2015 року статуту ФГ «Бджолине» була визнана протиправною та скасована з посиланням на безпідставне включення у новій редакції статуту ФГ «Бджолине» спірної земельної ділянки до земель господарства, у той час, коли спірна земля на момент внесення змін не належала жодному члену фермерського господарства.

Правом на подання заперечення на касаційну скаргу сторони у справі не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією із яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню з таких підстав.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відносини, пов'язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Законом України «Про фермерське господарство» (далі - ЗУ «Про фермерське господарство») та іншими нормативно-правовими актами України (частина перша статті 2 ЗУ «Про фермерське господарство»).

Частинами першою та четвертою статті 1 ЗУ «Про фермерське господарство» передбачено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство діє на основі Статуту. У Статуті зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.

Частиною першою статті 12 ЗУ «Про фермерське господарство» передбачено, що землі фермерського господарства можуть складатися із:

а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;

б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;

в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 ЗУ «Про фермерське господарство»). При цьому, майно фермерського господарства належить йому на праві власності (стаття 20 ЗУ «Про фермерське господарство»).

Пунктами 5.1. Статуту ФГ «Бджолине» і Установчого договору про діяльність ФГ «Бджолине» (в редакції, чинній з 2008 року і на момент укладення спірного договору купівлі-продажу в 2014 році) передбачено, що землі господарства складаються із земельних ділянок, одержаних членами господарства у власність для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно державних актів на право власності на земельні ділянки у тому числі НОМЕР_2, реєстраційний № 0011 від 25 листопада 2004 року на ОСОБА_9 (кадастровий НОМЕР_1) (спірна земельна ділянка) (а. с. 10, т. 1 - Статут; а. с. 17, т. 1 - Установчий договір; а. с. 22-23, т. 1 - державний акт на право особистої приватної власності на земельну ділянку за ОСОБА_9).

Пункт 5.2. Установчого договору про діяльність ФГ «Бджолине» містить вказівку, що землі господарства є спільною сумісною власністю членів господарства.

На підставі пункту 5.1. Статуту ФГ «Бджолине» і пунктів 5.1., 5.2 Установчого договору про діяльність ФГ «Бджолине» суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків, що спірна земельна ділянка, що належала члену фермерського господарства ОСОБА_9 на праві особистої приватної власності входить до складу майна господарства та належить на праві спільної сумісної власності усім членам господарства.

Статут ФГ «Бджолине», Установчий договір про діяльність ФГ «Бджолине», а також ЗУ «Про фермерське господарство», не ототожнюють землі господарства і майно господарства, а відокремлюють їх, вказуючи, що земля господарства може бути включена до його майна, а не є складовою частиною майна господарства.

Правова конструкція положень статей 12, 19, 20 ЗУ «Про фермерське господарство», а також положень статей 31, 78, 86, 89, 90 ЗК України дає підстави вважати, що до майна фермерського господарства, яке належить усім членам господарства на праві спільної сумісної власності, може бути віднесено земельну ділянку набуту фермерським господарством у власність, як юридичною особою в порядку, передбаченому статтею 7 вказаного Закону, із земель державної або комунальної власності, або у інший спосіб, передбачений законом, а не земельну ділянку яка є об'єктом права особистої приватної власності члена господарства. Такі земельні ділянки господарство може використовувати у своїй діяльності та здійснювати лише право володіння і користування цією землею (частина 2 статті 12 ЗУ «Про фермерське господарство»), не маючи права розпоряджатися нею (частина перша статті 78 ЗК України), що є обов'язковою складовою змісту права власності на землю.

Право розпорядження земельними ділянками, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності закріплено статтею 14 вказаного Закону, якою визначено (в тому числі), що члени фермерського господарства відповідно до закону мають право продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Частиною першою статті 23 ЗУ «Про фермерське господарство» передбачено, що Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

За правилами статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Після смерті члена ФГ «Бджолине» ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 його право особистої приватної власності на спірну земельну ділянку перейшло до спадкоємця ОСОБА_4 за загальними правилами спадкування, що підтверджується чинним свідоцтвом про право власності на спадкове майно від 20 серпня 2014 року (а. с. 45, т. 2), відомостями спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня 2014 року про проведення 20 серпня 2014 року державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4

Положеннями статей 15, 16 ЦК України гарантовано право особи на захист в судовому порядку свого права у разі його порушення, невизнання або спростування.

Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності у позивача ОСОБА_7, як члена фермерського господарства чи як фізичної особи, права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку (підстава позову), а тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про порушення вказаних прав позивача і необхідність їх відновлення шляхом задоволення даного позову є такими, що ґрунтуються на припущеннях, а це заборонено положеннями частини четвертої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній станом на дати ухвалення оскаржуваних судових рішень).

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про обґрунтованість вказаних позивачем підстав позову і його доведеність є помилковими.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Верховний суд визнає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення безпідставного позову не ґрунтуються на засадах верховенства права, є незаконними і необґрунтованим, а тому вони підлягають скасуванню повністю з ухваленням нового рішення у справі про відмову в позові.

Враховуючи, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові, судові витрати, понесені у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають новому розподілу. Судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарги слід покласти на позивача у справі. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 вересня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 696 грн за подання касаційної скарги та 606 грн 32 коп. за подання апеляційної скарги.

Судовий збір за подання позовної заяви покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик