Справа № 369/2181/16 Головуючий у І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22-ц/780/223/18 Доповідач у 2 інстанції Яворський М. А.
Категорія 47 20.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.

за участю секретаря Марченко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності, уточнивши свої позовні вимоги просив: встановити факт проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 03 вересня 2011 року; визнати земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,1078 га спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_3; у порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в натурі по 1/2 частці вказаної земельної ділянки кожному; визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок , розташований за адресою: АДРЕСА_2

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з кінця лютого 2001 року по 03 вересня 2011 року проживав з відповідачкою однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Під час спільного проживання, а саме 27 липня 2007 року , він разом з відповідачкою, придбали за 681 750 грн. земельну ділянку площею 0,1078 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_1.

Після розірвання фактичних шлюбних відносин будь-яких спорів щодо користування земельною ділянкою між позивачем та відповідачкою не виникало, оскільки існувала домовленість щодо переоформлення придбаної ділянки між ними у рівних частинах.

З вересня 2011 року і до кінця 2012 року він зі згоди ОСОБА_3, на своїй частці вказаної земельної ділянки, за свої власні кошти побудував будинок.

29 грудня 2015 року він дізнався, що невідомі люди змінили у будинку замки, встановили охоронну сигналізацію та повідомили йому, що вони знайомі ОСОБА_3 і що будинок є її власністю. Йому було частково повернуто особисті речі та матеріальні цінності.

За інформацією з Державного реєстру, на початку 2016 року йому стало відомо, що 10 грудня 2015 року , без його відома та згоди, ОСОБА_3 оформила на своє ім'я право власності на збудований ним, за його кошти будинок.

Право власності на спірний будинок за ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не визнає, чим відповідно до ст. 392 ЦК України порушує його права.

Також, вважає, оскільки позивач у позасудовому порядку не може домовитись із відповідачкою про поділ спірної земельної ділянки, то вона відповідно до ст. 74 СК України, як спільна сумісна власність подружжя підлягає поділу між ними у рівних частках.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим висновки суду викладені у рішенні не відповідають обставинам справи.

При цьому посилалася на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення проігнорував показання свідків, які підтверджували, що позивач з відповідачкою спільно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, не дослідив, як докази підтвердження факту проживання однією сім'єю надані фотокартки, не з'ясував питання щодо виплати кредиту відповідачкою, джерела доходу для його виплати, а також не вірно застосував правову позицію викладену в постанові Верховного суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу в якій заперечив щодо доводів позивача та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. У вказаному відзиві представник посилається на те, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, оскільки при розгляді справи позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання позивача та відповідача як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Не надано позивачем доказів що весь період позивач та відповідачка вели спільний бюджет, спільні витрати. Покази свідків в судовому засіданні не підтвердили вказаного факту спільного проживання за весь період, а крім того з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що позивач до 27 липня 2005 рік перебував у зареєстрованому шлюбі із своєю офіційною дружиною ОСОБА_5

Безпідставним вважає, вимоги апелянта щодо визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки площею 0,1078 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 оскільки вказана земельна ділянка була придбана нею за кошти отримані в кредит. Безпідставним, на думку представника, є вимога позивача про визнання за ним права власності на житловий будинок, оскільки даний житловий будинок побудований на її земельній ділянці, і ніякої угоди про поділ земельної ділянки між нею та позивачем не укладалося.

З урахуванням викладеного, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_6 та представника відповідачки адвоката ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 367 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що згідно договору про надання споживчого кредиту № 0 від 27 липня 2017 року акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» надав ОСОБА_3 кредит у сумі 90 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 454 500 грн. Цільове призначення кредиту - придбання земельної ділянки площею 0,1078 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ( т. 2, а.с.82-86).

Згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки від 27 липня 2017 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,1078 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 681 750 грн. (т. 1, а.с. 6 ).

В подальшому між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 4036 від 27 липня 2017 року, за умовами якого іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно, а саме - земельну ділянку площею 0,1078 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 кадастровий номер НОМЕР_1 (т. 2, а.с. 71-76).

Іпотекою у повному обсязі забезпечуються виконання грошових зобов'язань іпотекодавця за договорами споживчих кредитів №№ 0, 0 від 27 липня 2007 року.

Також, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 25 березня 2016 року № 55973089, встановлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № 50032291 від 16 грудня 2015 року виданого Реєстраційною службою Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1, а.с. 23-25).

Вирішуючи вказаний спір щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та похідних вимог щодо визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна, відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачем не доведено наявність між ним та відповідачкою відносин притаманних подружжю у період з 01 січня 2004 року по 03 вересня 2011 року, не надано доказів про спільне проживання ведення спільного господарства, спільного бюджету, не надано доказів своєї участі у набутті спільно з відповідачкою спірного майна.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Так, згідно приписів частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї

Відповідно частини 3 статті 10 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 місцевий суд виходив із того що позивач не довів обставини, якими обґрунтовував свої вимоги.

Колегія вважає даний висновок місцевого суду законним та обґрунтованим.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач просив встановити факт проживання однією сім'єю із відповідачкою в період з 01 січня 2004 року по 03 вересня 2011 року.

Однак, з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що до 27 липня 2005 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, а тому вимоги позивача щодо включення вказаного період ( з січня 2004 року по 27 липня 2005 року) до часу спільного проживання як чоловіка та жінки з ОСОБА_3 суперечить положенню ст. 74 СК України.

Обґрунтовано на думку колегії суддів місцевий суд відмовив позивачу у визнанні факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і за період з 28 липня 2005 року по 03 вересня 2011 року, оскільки належних та допустимих доказів того, що сторони в цей період проживали спільно, вели спільно господарства, мали наявні спільні витрати, купували майна для спільного користування, приймали участь у витратах на утримання житла, його ремонт.

Навпаки з наявних матеріалах справи письмових доказів вбачається, що при укладенні ОСОБА_3 договору купівлі продажу земельної ділянки, договору про надання споживчого кредиту на суму 90000 доларів США, іпотечного договору згоди відповідача на укладення вказаних правочинів не отримувалося.

Не надавала згоду на вчинення правочинів: договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04 жовтня 2006 року, іпотечного договору №7267 від 14 липня 2011 року, договору купівлі-продажу квартири від 11 серпня 2005 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3, ( а.с. 187 - 189, 194 т.1).

Також їз матеріалів справи вбачається, що позивач по справі- ОСОБА_8. за вказаний ним у позовній заяві період у всіх письмових документах в тому числі в договорах зазначав місцем свого проживання АДРЕСА_6 (а.с.93, 108)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача на періодичне спільне проживання, не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім'ї, враховуючи те, що судом встановлено, що у період 2007-2009 років позивач у документах вказував своє місце реєстрації, а також постійного проживання АДРЕСА_6. Крім того, позивачем не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період, упродовж якого було придбано спірну земельну ділянку.

Обґрунтовано місцевим судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання житловим будинку особистою власністю позивача. Оскільки, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до декларації про готовність до експлуатації об'єкта будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта зареєстрованої 30 листопада 2015 року зазначений житловий будинок побудований ОСОБА_3 на придбаній нею земельній ділянці ( а.с. 33, 34 т.1).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про вудсутність підстав для визнання за позивачем права вланості на житловий будинок, який зареєстрований за ОСОБА_3 оскільки відповідач належних та допустимих доказів проте, що даний будинок будувався ним не надав, а наданні ним копії витратних матеріалів на будівельні матеріали обґрунтовано відхилені місцевим судом. Не надав позивач і доказів того, що між сторонами у вказаній справі здійснювався поділ земельної ділянки придбаної ОСОБА_3 у порядку визначеному ст. 208, 209 ЦК України.

Не доведеними відповідно до ст. 60 ЦПК України є вимоги позивача про набуття за час спільного проживання у спільну сумісну власність майна, на 1/2 частину якого позивач просив визнати право власності, оскільки факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу не встановлений і наявні в матеріалах справи докази свідчать, що оспорюване майно належить на праві власності відповідачці.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав належну правову оцінку доказам сторін і прийшов до законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв