Провадження №2/522/4761/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2018 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - судді Кравчук Т.С.,

при секретарі - Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна набутого в період шлюбу, визнання права власності, визнання майна особистою приватною власністю, про встановлення порядку користування майном, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна,

УХВАЛИВ:

05.08.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, який в процесі розгляду був уточнений, до ОСОБА_3 про поділ майна набутого в період шлюбу, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, зареєстрованому 29.04.2001 року міськім відділом РАГС Одеського обласного управління юстиції, який був розірваний рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11.03.2014 року, і від якого народилася донька ОСОБА_6, 2001 року народження; в добровільному порядку поділити майно, що набуте в шлюбі, вони не змогли, тому вона, позивачка змушена звернутися з позовом до суду. Позивачка зазначила, що 12.12.2006 року за її нотаріально посвідченої згоди на ім'я відповідача була куплена квартира АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, а саме: 1 коридор - площею 3,2 кв.м, 2 - кухня - площею 4,5 кв.м; 3 - житлова площею 17,6 кв.м; 4 житлова - площею 9,9 кв.м; загальною площею - 35,2 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м, про що було посвідчено договір купівлі-продажу приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., реєстровий номер №6911. При цьому позивачка зазначає, що неповнолітня донька ОСОБА_6, мешкає разом із нею і потребує захисту її житлових прав, та матеріального утримання, в зв'язку з чим просила суд відступити від рівності часток у спільному майні подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та виділити їй у користування житлову кімнату в квартирі АДРЕСА_1 площею 17,6 кв.м, інші приміщення залишити в загальному користуванні з відповідачем.

Крім того, позивачка ОСОБА_2 стверджує, що 27.02.2009 року нею, позивачкою, за особисті кошти та за кошти отримані в дар від матері, був набутий автомобіль марки «Toyota», моделі «Corolla», 2000 року випуску, д/н НОМЕР_1, який вона оцінює у 100 000,00 гривень. При цьому позивачка зазначила, що в 2009 році автомобіль був переданий на користь її, позивачки, та відповідача на підставі довіреності ОСОБА_1, який є довіреною особою власника ОСОБА_7., у користування та володіння, і лише в 2013 році, коли з автомобіля були вкрадені державні номери, вона, позивачка, звернулася до РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області із заявою про втрату номерних знаків і 24.01.2013 року нею було отримано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Toyota Corolla», д/н НОМЕР_1. На цей момент вона вже фактично не знаходилася у шлюбних відносинах з відповідачем та не вела спільного господарства, а в травні 2013 року відповідач звернувся до суду із заявою про розірвання шлюбу. За таких підстав позивачка вважає, що автомобіль є її особистою приватною власністю.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з урахуванням зміни та зменшення розміру позовних вимог, просять суд:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- виділити їй, ОСОБА_2, у користування житлову кімнату в квартирі АДРЕСА_1 площею 17,6 кв.м, інші приміщення залишити в загальному користуванні;

- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на легковий автомобіль марки «Toyota», моделі «Corolla», 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_4, д/н НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5, виданим РЕВ-1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ майна, в якому зазначив, що квартира АДРЕСА_1 була куплена за кредитні кошти у розмірі 48 000,00 доларів США, які він отримав за договором №0 про надання споживчого кредиту, укладеного з АКІБ «УкрСиббанк», і в забезпечення якого ОСОБА_2 виступила поручителем, уклавши з банком договір поруки №74543 від 12.12.2006 року. Позивач за зустрічним позовом зазначив, що кредит було надано строком до 12.12.2025 року з процентною ставкою 11,3%, а в зв'язку з тим, що його дружина не працювала, то погашенням кредиту він займався особисто. З причин погіршення фінансового стану він не зміг погасити заборгованість та залишок кредиту у розмірі 25 000,00 доларів США, а тому взяв ці кошти у позику у ОСОБА_8, який в подальшому стягнув ці кошти в судовому порядку на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16.09.2014 року (справа №522/2807/14-ц). Позивач за зустрічним позовом вважає, що в силу положень ч.4 ст.65 СК України договір позики був укладений в інтересах сім'ї, а тому боргові зобов'язання за договором повинні бути розділені між подружжям порівну.

Позивач ОСОБА_3 просить суд поділити майно подружжя наступним чином:

- виділити йому, ОСОБА_3, 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказану частину квартири;

- виділити йому, ОСОБА_3, 1/2 частину автомобіля марки «Toyota Corolla», 2000 року випуску, д/н НОМЕР_1, та визнати за ним право власності на вказану частину автомобіля;

- виділити ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на вказану частину квартири;

- виділити ОСОБА_2 1/2 частину автомобіля марки «Toyota Corolla», 2000 року випуску, д/н НОМЕР_1, та визнати за нею право власності на вказану частину автомобіля;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму у розмірі 12 500 доларів США, як її частку при поділі спільного боргового зобов'язання.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 та позивач за зустрічним возом ОСОБА_3, їх представники обґрунтовують позовні вимоги положеннями ст.ст.57, 60, 61,63,70,71 СК України, якими регулюються правові відносини щодо майна, яке є особистою приватною власністю дружини та чоловіка, та майна, набутого подружжям за час шлюбу, яке належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, й порядку й способу поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 до суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомили.

Суд, вивчивши матеріли справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 та позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 29.04.2001 року у Міському відділі РАГС Одеського міського управління юстиції, актовий запис №319, який був розірваний рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11.03.2014 року (справа №522/9391/13-ц). Від шлюбу у них народилася донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Сторони спору стверджують, що за час шлюбу ними набуте наступне майно:

- квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., за номером в реєстрі №6911, на ім'я ОСОБА_3 (а.с.5-6);

- автомобіль марки «Toyota Corolla», 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1, дата реєстрації 24.01.2013 року, на ім'я ОСОБА_2 (а.с.65,73);

Суд вважає за необхідне зазначити, що в процесі розгляду справи ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_3 не визначали та не оспорювали вартість майна, що було предметом розгляду їх позовів, будь-яких клопотань щодо призначення товарознавчої експертизи не заявляли.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.1 ст.70 СК України уразі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи з встановленого сімейним законодавством принципу рівності часток дружини та чоловіка і відсутності підстав відступити від засад рівності, частка кожного з подружжя у спільному майні складає 1/2 частину.

Спільне майно подружжя - двокімнатна квартира АДРЕСА_1, щодо якої заявлено вимогу про поділ, є спільним сумісним майном подружжя, чого не заперечують сторони спору, а відтак - суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 без її реального поділу та залишити майно у їх спільній частковій власності - по 1/2 частини кожному.

Щодо позовних вимог по виділенню позивачці за первісним позовом ОСОБА_2 у користування житлової кімнати в квартирі АДРЕСА_1 площею 17,6 кв.м., суд виходить з наступного.

Квартира АДРЕСА_1 в цілому складається з двох кімнат, загальною площею - 35,2 кв.м, у тому числі житловою площею 27,5 кв.м: житлова кімната 17,6 кв.м, житлова кімната - 9,9 кв.м, та коридор - площею 3,2 кв.м, кухня - площею 4,5 кв.м.

Звертаючись до суду із зазначеними позовними вимогами, позивачка обґрунтувала їх тим, що разом з нею мешкає неповнолітня донька ОСОБА_6, а відтак - вона просить виділити їй житлову кімнату площею 17,6 кв.м. В той же час позивачка без будь-яких посилань на норми матеріального закону не надала суду правового обґрунтування можливих варіантів поділу квартири з урахуванням того, що частка кожного з подружжя у спільному майні є рівними та складає по 1/2 частині кожному.

За таких підстав суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про виділення у її користування житлової кімнати в квартирі АДРЕСА_1 площею 17,6 кв.м, задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог позивачки ОСОБА_2 щодо її права особистої приватної власності на автомобіль марки «Toyota Corolla» суд дійшов наступних висновків.

Положеннями ч.1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Крім того положеннями ч.6 цієї статті суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Суд критично оцінює доводи ОСОБА_2 щодо набуття права власності на спірний автомобіль за особисті кошти; за кошти, що отримані в дар від матері; в період фактичного припинення шлюбних відносин.

Стаття 12 ЦПК України регламентує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В той же час всупереч вищенаведеним нормам процесуального законодавства позивачкою ОСОБА_2 не надано суду жодного належного та допустимого доказу про наявність у неї особистих коштів на час набуття права власності на автомобіль, укладення договору дарування з матір'ю, а також - припинення шлюбних відносин з відповідачем на час набуття права власності на автомобіль, так як згідно рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11.03.2014 року (справа №522/9391/13-ц) про розірвання шлюбу визначено, що сторони спору не підтримують шлюбно-сімені відносини з квітня 2013 року (а.с.10).

При цьому суд виходить з наступного.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.2 ст.71 СК України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч.4, 5 ст.71 СК України).

Правова позиція суду підтверджується п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», яким роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як вже зазначалося вище сторони спору не визначали вартість майна, що є предметом розгляду їх позовних вимог, клопотань щодо призначення товарознавчої експертизи не заявляли; при цьому згоди на отримання грошової компенсації та попереднього внесення відповідних грошових сум на депозитний рахунок - не надавали.

Також, суд критично ставиться до пояснень свідків, оскільки вони не були присутні при передачі коштів.

Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в автомобілі марки «Toyota Corolla», 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1, без його реального поділу та залишити майно у їх спільній частковій власності - по 1/2 частини кожному.

Щодо грошових коштів у розмірі 12 500 доларів США, які позивач зі зустрічним позовом просить стягнути з ОСОБА_2, як її, відповідачки, частку у спільному борговому зобов'язані, суд виходить з наступного.

Позивач за зустрічним позовом мотивує свої позовні вимоги тим, що для погашення кредиту, за який була придбана спірна квартира АДРЕСА_1, він взяв у борг позику у розмірі 25 000,00 доларів США, які були стягнуті з нього позикодавцем на підставі рішення Приморського районного суду м.Одеси (справа №522/2807/14-ц) від 16.09.2014 року (а.с. 63-64).

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сім'ї.

В той же час ОСОБА_3 всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не довів в суді, що кошти за договором позики були використані в інтересах сім'ї. При цьому в матеріалах справи відсутні докази про передачу коштів ОСОБА_2, про її обізнаність щодо позики та надання згоди на таку позику, як і не надано суду доказів, що позичені кошти були витрачені ОСОБА_3 на погашення кредиту в банку.

За таких вищенаведених підстав суд дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 частки у спільному борговому зобов'язані у розмірі 12 500 доларів США, а відтак - позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна набутого в період шлюбу, визнання права власності, визнання майна особистою приватною власністю, про встановлення порядку користування майном - задовольнити частково.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2:

- право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 35,2 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м.

- право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Toyota Corolla», 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_3:

- право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 35,2 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м.

- право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Toyota Corolla», 2000 року випуску, номер шасі НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду буде виготовлений 15 лютого 2018 року.

Суддя

21.02.18