ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5625/17 Номер провадження 22-ц/814/50/18Головуючий у 1-й інстанції Хіневич В.І. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

при секретарі Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника редакції газети «Автограф» - ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до редакції газети «Автограф» про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до редакції газети «Автограф» про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди.

Даний позов мотивовано тим, що на четвертій сторінці газети «Автограф» № НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_1 року було опубліковано без зазначення авторства статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2». У вказаній статті під рубрикою «У Кременчуці ведеться перепис прибічників ОСОБА_5. Спецслужби кожного взяли під контроль», зокрема, зазначено: «кілька тижнів тому на вулицях міста з'явилися намети із символікою організації «Наш дім - Кременчук». ЇЇ, як відомо очолює регіонал ОСОБА_3, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_3 отримав чималі гроші від ОСОБА_5 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці». Вказаний факт про отримання ним чималих грошей від ОСОБА_5 не відповідає дійсності і принижує його честь, гідність та ділову репутацію серед мешканців Кременчука. Повідомленням вказаного неправдивого факту показано його абсолютно аморальною людиною, здатною на отримання коштів від лідера ворожої держави для вчинення хаосу в рідному місті, що є одним з найбільших промислових центрів України. Тим самим його фактично звинувачено у діяннях умисно вчинених на шкоду суверенітету, обороноздатності, державній безпеці України, переході на бік ворога в період збройного конфлікту, наданні іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, тобто у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ст. 111 КК України - державної зради. Негативний ефект від публікації цього негативного факту у сприйнятті читачів посилюється твердженням: «Кажуть, що спецслужби мають всі копії тих списків, і кожен прихильник ОСОБА_5 взятий на замітку. Як давно під «ковпаком» у спецслужб і сам ОСОБА_3 з ОСОБА_8. Їхній арешт - лише справа часу. Інше питання - скільки ще обурених ними громадян підуть під слідство як посібники російського президента та втікача ОСОБА_9?». Таке повідомлення в пресі завдало йому значної шкоди і як людині, яка останній час проявляє свою активну громадську діяльність. Його коло спілкування, яке складалося переважно з політичних та громадських діячів, після вказаної публікації значно звузилося, оскільки жодна політична сила та громадськість не має наміру підтримувати стосунки з людиною, в якої відсутні відчуття межі вчинення суспільно-небезпечних діянь, яка працює на ворожу державу, що перебуває у стані війни з Україною. Тобто публікація спрямована на те, щоб він взагалі залишив громадську діяльність, оскільки жоден громадянин після її прочитання не наважиться співпрацювати з ним. Виникли у нього ускладнення і в стосунках з членами його сім'ї, до членів якої у знайомих виникли суттєві перестороги через негативне ставлення до нього. Таким чином, відповідач поширив інформацію щодо нього, яка є недостовірною. Також, йому було завдано моральної шкоди шляхом приниження його честі, гідності та ділової репутації надрукованою статтею.

Просив винести рішення, яким зобов'язати редакцію газети «Автограф» в найближчому її номері (випуску), на тому ж місці таким ж, як і назви рубрик опублікованої статті, шрифтом опублікувати наступне спростування:

«В газеті «Автограф» № НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_1 року було опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2», де під рубрикою «У Кременчуці ведеться перепис прибічників ОСОБА_5. Спецслужби кожного взяли під контроль» було опубліковано неправдиву інформацію, в якій, зокрема, зазначено: «Кілька тижнів тому на вулицях міст з'явилися намети із символікою організації «Наш дім - Кременчук». Її, як відомо, очолює регіонал ОСОБА_3, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_3 отримав чималі гроші від ОСОБА_5 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці».

Редакція газети «Автограф» приносить свої вибачення перед головою громадської організації «Наш дім Кременчук» ОСОБА_3 за публікацію вищевказаної неправдивої інформації, яка принижує його честь, гідність і ділову репутацію та за своїм змістом та суттю є наклепом. Стягнути з редакції газети «Автограф» відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 100000 гривень.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 червня 2018 року позов ОСОБА_3 до редакції газети «Автограф» про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Зобов'язано редакцію газети «Автограф» в найближчому її номері (випуску), на тому ж місці таким же, як і назва рубрики опублікованої статті шрифтом, опублікувати наступне спростування:

«В газеті «Автограф» № НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_1 року було опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2», де під рубрикою «У Кременчуці ведеться перепис прибічників ОСОБА_5. Спецслужби кожного взяли під контроль» було опубліковано інформацію, в якій, зокрема, зазначено: «Кілька тижнів тому на вулицях міст з'явилися намети із символікою організації «Наш дім - Кременчук». Її, як відомо, очолює регіонал ОСОБА_3, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_3 отримав чималі гроші від ОСОБА_5 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці.

Редакція газети «Автограф» зазначає що ця інформація є недостовірною.

Стягнуто з редакції газети «Автограф» на користь ОСОБА_3 на відшкодування завданої моральної шкоди 10000 гривень.

Стягнуто з редакції газети «Автограф» на користь держави судовий збір в сумі 1409,60 гривень.

В задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Непогодившись з рішенням суду першої інстанції його в апеляційному порядку оскаржив представник редакції газети «Автограф» - ОСОБА_2 Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, розгляд справи неналежним складом суду, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Разом з апеляційною скаргою було подано клопотання витребування доказів.

У судовому засіданні 15 листопада 2018 року у задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, зазначив, що вважає її такою, що не спростовує висновків суду першої інстанції.

Представник та позивач у судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Від представника позивача надійшла заява, у якій він просить перенести засідання у зв'язку із участю у іншому судовому засіданні, разом з тим, до заяви не додано підтвердження участі у іншому судовому засіданні, а тому колегія суддів, вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на четвертій сторінці газети «Автограф» №49 за 07 грудня 2017 року було опубліковано без зазначення авторства статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2». У вказаній статті під рубрикою «У Кременчуці ведеться перепис прибічників ОСОБА_5. Спецслужби кожного взяли під контроль», зокрема, зазначено: Кілька тижнів тому на вулицях міста з'явилися намети із символікою організації «Наш дім - Кременчук». ЇЇ, як відомо очолює регіонал ОСОБА_3, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_3 отримав чималі гроші від ОСОБА_5 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці. Кажуть, що спецслужби мають всі копії списків, і кожен прихильник ОСОБА_5 взятий на замітку. Як давно під «ковпаком» у спецслужб і сам ОСОБА_3 разом з ОСОБА_8. Їхній арешт - лише справа часу. Інше питання - скільки ще обдурених ними громадян підуть під слідство як посібники російського президента та втікача ОСОБА_9? До речі, цікавий факт. Дизайн та кольори нових наметів ОСОБА_3 дуже нагадують намети «За ОСОБА_5», що почали ставити в Росії. Так само й листівки на підтримку акції ОСОБА_10 - один в один з російськими.

ОСОБА_3 є одним із засновників та керівником громадської організації «Центр захисту прав громадян Кременчука «Наш дім - Кременчук», що підтверджується відомостями у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

На виконання ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області суду від 18 квітня 2018 року редакцією газети «Автограф» в особі головного редактора надано письмову відповідь. Вказано, що при підготовці до публікації зазначеної статті, текст якої ними було отримано електронною поштою від анонімного джерела, ними були здійсненні заходи до перевірки наведеної в ній інформації та оціночних суджень. Ними проведено інтерв'ювання жителів міста Кременчука на вулицях без отримання їх персональних даних та ставили питання про те, як вони оцінюють акцію по збору підписів громадською організацією, засновником якої є ОСОБА_3, з не відомою метою під документами невизначеного змісту та з рекламою самого ОСОБА_3, який був активним учасником Партії регіонів, члени якої приймали активну участь та зіграли вирішальну роль в розпалюванні війни та анексії українських території Росією під керівництвом ОСОБА_5. Більшість людей дійсно висловлювали думку про те, що збір цих підписів є нічим іншим, ніж переписом прибічників ОСОБА_5, який здійснюється колишнім активним регіоналом і очевидно ще й за гроші ОСОБА_5 (тобто, гроші з російським слідом), на що вказує як приналежність ОСОБА_3 до Партії регіонів, так і дизайн і кольори наметів, які були точною копією наметів «За ОСОБА_5», що почали ставити в Росії. Крім того, вони дослідили біографію ОСОБА_3 та ОСОБА_6 по інформації, що мається щодо них в мережі Інтернет, а також декларації цих осіб. ОСОБА_7 ОСОБА_6 розміщена за веб-адресою: http://rkr/in/ua/16-valery-medvedovskiy.html. В ній зазначено, що ОСОБА_3 заступник міського голови, курирує житлово-комунальну сферу. ОСОБА_3 народився 25 вересня 1957 року в місті Кременчуці. В 1974 році закінчив СШ № 11. З 1974 по 1977 роки працював слюсарем механоскладальних робіт на Кременчуцькому заводі шляхових машин. У 1980 році закінчив Дніпропетровський інженерно-будівельних інститут за фахом інженер-будівельник та спеціальністю «Теплогазопостачання та вентиляція». 1980 по 1982 роки проходив службу в Радянській Армії в м. Комсомольськ на Амурі. З 1982 року працює у «Виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства» м. Кременчука. з 1982 по 1984 роки старший інженер цеху водовідведення. З 1984 по 1988 роки начальник диспетчерської служби «Виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства» м. Кременчука. З 1988 по 1996 роки головний інженер, а з 1996 по 2002 роки начальник «Виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства» м. Кременчука. В 1998 році закінчив факультет підвищення кваліфікації Кременчуцького державного політехнічного інституту. Отримав другу вищу освіту за фахом інженер-економіст. З 2002 року генеральний директор комунального підприємства «Кременчукводоканал». 5 жовтня 2004 року нагороджений орденом «За заслуги» ІІІ-го ступеня. 3 листопада 2010 року - заступник міського голови. Статки: декларація не розголошувалася. Шлях у політиці:Депутат Кременчуцької міської ради трьох скликань. Член Партії регіонів з 2005 року. Як самостійна фігура про себе не заявляв, від пропозиції стати заступником міністра ЖКГ у 2010 році відмовився; на високі посади не балотувався, обмежуючись міською радою та посадою голови комісії з питань ЖКГ. На останніх виборах пройшов за списком «Партії регіонів», але депутатські повноваження склав у листопаді 2010 року, ставши членом міськвиконкому. Так, на сайті НАЗК розміщена декларація ОСОБА_6, який має вік 29 років працював всю свою кар'єру на комунальному підприємстві, але при цьому має мільйонні статки. На сайті НАЗК розміщена декларація ОСОБА_3, який теж працював на комунальному підприємстві та останні роки перебував на службі в органах місцевого самоврядування. Обоє при цьому мають десятки тисяч доларів та євро готівкових коштів, сотні тисяч гривень готівкових коштів, цілий ряд коштовних об'єктів нерухомого майна тощо. Аналізуючи вище зазначену інформацію, вони дійшли висновку, що точка зору автора статті та наведена ним інформація і судження не можуть вважатися повністю необґрунтованими і відповідно, прийняли рішення про можливість публікації зазначеної статті.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відтак, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», викладена правава позиція, відповідно до якої, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до вимог ст.ст. ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 277 ЦК України спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об'єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об'єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов'язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз'яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Згідно зі ст. 277 ЦК України і ст. 81 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639 цс 17.

У відповідності до положень ст. 302 ЦК України, інформація, що поширюється, має бути достовірною - отриманою з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, стенограми тощо). Особа, що поширює таку інформацію зобов'язана посилатися на таке джерело. У разі отримання інформації з джерел, відмінних від офіційних, особа, що поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що зважаючи на зміст та характер спірної інформації, вона викладена у формі твердження, а саме «ЇЇ, як відомо очолює регіонал ОСОБА_3, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_3 отримав чималі гроші від ОСОБА_5 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці.», ця інформація за змістом не є нейтральною і не може розцінюватись як оціночне судження. Поширені про позивача відомості підтверджуються тільки декларацією оприлюдненою на сайті НАЗК, а також невідомим інтерв'ювання жителів міста Кременчука та невідомим автором статті, яка за твердженням представника відповідача надійшла у редакцію електронною поштою, при цьому, стаття не містить посилання на джерело отримання інформації, що суд не може вважати належними та допустимими, достатніми та достовірними доказами. Поширена інформація містить стверджувальні вислови про вчинення позивачем правопорушення, яке містить ознаки кримінального правопорушення, пов'язаного з державною зрадою.

Відповідач та його представники не надали жодних доказів про те, що оспорювана інформація була опублікована на підставі відомостей, одержаних з офіційних джерел, або вона є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим засобом масової інформації з посиланням на нього, а також того, що відповідач перед її поширенням переконався в її достовірності.

Розповсюдження такої недостовірної інформації порушує особисті немайнові права позивача, принижує його гідність, честь та ділову репутацію, як публічної особи, а тому така інформація підлягає спростуванню.

У відповідності з приписами ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачами не доведена достовірність оспорюваної інформації, а тому остання підлягає визнанню недостовірною та спростуванню.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

При цьому, суд першої інстанції вірно звернув увагу на п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ЦК України. Та вірно прийшов до висновку про не задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині зобов'язання відповідача принести свої вибачення.

Крім того, позивач просив суд стягнути з редакції газети «Автограф» моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Внаслідок поширення недостовірної інформації ОСОБА_3 зазнав порушень його особистих немайнових прав, поширена інформація є такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, спотворила та принизила оцінку його ділових якостей, негативно впливає на мікросоціальні, міжособистісні стосунки, знижує авторитет серед колег та підриває довіру до нього з боку суспільства.

Як вбачається з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Згідно правової позиції викладеної у п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проаналізувавши матеріали справи суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заподіяну останньому моральну шкоду, оскільки у результаті поширення спірної інформації позивач зазнав втрат немайнового характеру внаслідок приниження його честі, гідності і ділової репутації, ускладнення подальшого професійного та громадського життя. Розповсюдження недостовірної інформації про позивача без жодних на те підстав та доказів негативно впливає на соціальне життя позивача, знижує його авторитет серед знайомих і колег та спричиняє негативне ставлення суспільства до його особи.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру моральної шкоди. Тоді як, відповідно до ч.1 ст. 267 ЦПК України суд не вправі переглядати рішення суду у контексті збільшення розміру моральної шкоди.

Також, необхідно звернути увагу на безпідставність посилань в апеляційній скарзі на рішення Апеляційного суду Полтавської області щодо розміру моральної шкоди по інших справах, оскільки рішення судів апеляційної інстанції не мають преюдиційного значення, а розмір моральної шкоди є оціночним поняттям та розраховується по кожній справі окремо.

Доводи наведені в апеляційній скарзі, щодо встановлення судом першої інстанції обов'язку опублікувати спростування таким же, як і назва рубрики опублікованої статті шрифтом не є підставою для скасування рішення суду так як воно винесене з дотриманням норм законодавства зважаючи, що назва рубрики є невід'ємною частиною статті.

Крім того, відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 37 Закону України « Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком «Спростування» на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. Обсяг спростування не може більше ніж удвічі перевищувати обсяг спростовуваного фрагменту опублікованого повідомлення або матеріалу. Забороняється вимагати, щоб спростування було меншим, ніж половина стандартної сторінки машинописного тексту.

Тоді як скаржником не доведено порушення даним рішенням ч. 4 ст. 37 зазначеного Закону.

Посилання представника редакції газети «Автограф» на те, що з боку тижневика мала місце критична оцінка фактів, а саме аналіз інформації на сайті СБУ та інформації отриманої під час брифінгу голови СБУ, розміщення наметів, які були стилізовані під намети «За ОСОБА_5» є необґрунтованими, оскільки, як вже зазначалося, інформація, яка міститься в оспорюваній статті викладена не як припущення автора, а як факти, у свою чергу інформація, що міститься на сайті СБУ та була оголошена головою СБУ не містить фактів зазначених в статті саме щодо ОСОБА_3 та його діяльності. Також, саме автор газети ототожнив зовнішній вигляд наметів «Наш дім - Кременчук» з наметами «За ОСОБА_5» та подав власну думку як встановлений факт. Тобто відповідач подав оспорювану інформацію як беззаперечний факт, проте доказів на підтвердження цього не надав.

Доводи апеляційної скарги щодо незадоволення клопотання про витребування документів з Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, Державної прикордонної служби України, Громадської організації Центр захисту прав громади Кременчука «Наш дім - Кременчук» є безпідставними, оскільки відсутні підстави для витрибування даних доказів враховуючи, що відповідач при написанні та опублікуванні оспорюваної статті не мав доказів на підтвердження зазначеної в ній інформації, при цьому, редакція газети «Автограф» не надала підтверджень, що документи, які вона просила витребувати містять інформацію на підтвердження фактів вказаних в статті.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та апеляційної скарги відповідач сам не може визначитися чи зазначена в статті інформація є судженням автора, чи фактом. Дана обставина свідчить про те, що при написанні статті редакція газети «Автограф» не вжила всіх необхідних заходів для перевірки інформації та не мала доказів на її підтвердження. А також, відповідач не може гарантувати, що витребувані документи зможуть підтвердити правдивість інформації. Тобто, дане клопотання редакції газети «Автограф» є необґрунтованим. Слід звернути увагу, що доступ до даних документів охороняється законом, тому суд не може безпідставно витребовувати документи, стосунок до справи яких, не доведено.

Безпідставними є також посилання представника редакція газети «Автограф» на те, що справа в суді першої інстанції розглядалася суддею, якому неодноразово заявлявся відвід, оскільки як вбачається з матеріалів справи питання вирішення відводу судді Хіневич В.І. вирішувалося відповідно до норм чинного законодавства іншим суддею. Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про наявність підстав для відводу. Тоді як сам факт заявлених відводів розглянутих належним чином не є підставою для скасування судового рішення.

Зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції у резолютивній частині рішення ухвалив зобов'язати редакцію газети опублікувати спростування інформація, яка містить в собі факти, а саме «Кілька тижнів тому на вулицях міста з'явилися намети із символікою організації «Наш дім - Кременчук». ЇЇ, як відомо очолює регіонал ОСОБА_3, який мріє повернути під свій контроль комунальне підприємство «Міськводоканал». На роботу наметів ОСОБА_3 отримав чималі гроші від ОСОБА_5 і під виглядом збору підписів громадян складає список симпатиків «руського міра» в Кременчуці» є необґрунтованим зважаючи на те, що спростуванню підлягає інформація, а не окремі слова. Дані речення взаємопов'язані і саме в своїй сукупності, а не окремо становлять інформацію.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника редакції газети «Автограф» - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 19 листопада 2018 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко