Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/856/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2018 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання С.С.Онисько, зу участю сторін та їх представників адвокатів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу №856/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, як об»єкта права спільної сумісної власності-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася у Виноградівський районний суд із даною позовною заявою до відповідача про поділ майна, як об»єкта права спільної сумісної власності, яка мотивована тим, що з 03.03.2016р. до 01.10.2017р. вона перебувала у зареєструваному шлюбі з відповідачем, від якого у них народилась донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 В подальшому 13.03.2018р. рішенням Виноградівського районного суду укладений між ними шлюб був розірваний.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що за час перебування з відповідачем у шлюбі 12.07.2016р. ними було спільно набуте майно, а саме: автомобіль марки «Nissan Qashgai», 2011р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який, відповідно до укладених договорів, зареєстроване за відповідачем, який після розірвання між ними шлюбу відібрав у неї всі правовстановлюючі документи на автомобіль, а тому відмовляється в добровільному порядку поділити відповідно до вимог ст.ст.60,63,69,71 СК України та ст.372 ЦК України дане майно.

Оскільки добровільно поділити зазначене майно вони не можуть, а відтак, вважаючи, що порушене її право, позивачка просить суд виділити їй 1/2 частину спільно нажитого у шлюбі автомобіля марки «Nissan Qashgai», 2011р. випуску, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного автомобіля, а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати по справі в розмірі 825,20 грн. сплаченого судового збору.

В судовому засіданні позивачка та її представник свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та просили такі задоволити; відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог, у зв»язку з чим подали до суду свій відзив на позовні вимоги, зокрема, відповідач підтвердив, що дійсно 14.04.2016р. в Угорщині він за свої власні кошти придбав автомобіль марки «Nissan Qashgai», 2011р. випуску, державний реєстраційний знак НОМЕР_1, який відповідно до Свідоцтва про реєстрацію зареєстрований на праві власності за ним, а тому підстав для виділення позивачці 1/2 частини цього автомобіля не має /а.с.31-35/.

Допитана під час судового засідання в якості свідка ОСОБА_3 показала, що з 03.03.2016р. по 13.03.2018р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них народилась донька ОСОБА_5. В подальшому шлюб між ним був розірваний. За час шлюбу вони з чоловіком купили спірний автомобіль, зокрема, на отриманні від її батьків та гостей на їх весіллі гроші вони з чоловіком в Угорщині купили спірний автомобіль.

Допитані у суді в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Михайлович- батьки позивачки дали аналогічні покази, ствердивши, що саме за їх гроші, які вони подарували дітям на весілля, та гроші їх гостей на весіллі, діти купили собі спірний автомобіль.

Отже, заслухавши сторони та їх представників, пояснення допитаних у суді свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, інших доказів сторони у суді не надали, а відтак суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що з 03.03.2016р. до 01.10.2017р. сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 В подальшому 13.03.2018р. рішенням Виноградівського районного суду укладений між сторонами шлюб був розірваний.

З матеріалів справи встановлено, що 14.04.2016р. відповідач ОСОБА_4 придбав в Угорщині, в подальшому розмитнив та поставив 12.07.2016р. на облік автомобіль марки «Nissan Qashgai», 2011р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартість якого на час придбання, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, становила 165.039,00 грн. та вартість розмитнення на час розмитнення автомобіля 12.07.2016р. згідно митної декларації становила 133.186,00 грн., таким чином загальні витрати на придбання спірного автомобіля складають 298.225,00 грн.

Як вбачається з доданих відповідачем письмових доказів, а саме Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО №258321 право власності на автомобіль марки «Nissan Qashgai», 2011р. випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, а також відповідно до укладених договорів, зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони регулюються правовідносинами, визначеними нормами Сімейного та Цивільного кодексів України.

Так, ст.372 ЦК України гарантовано, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка вказала, що за час їх перебування з відповідачем у шлюбі ними 12.07.2016р. було придбаний автомобіль марки «Nissan Qashgai», 2011 р.в., державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який після розірвання між ними шлюбу відповідач відмовляється в добровільному порядку поділити відповідно до вимог ст.ст.60,63,69,71 СК України та ст.372 ЦК України, проте суд вважає, що зазначені вимоги належними та достовірними доказами не доведенні.

Так, відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Так, статтею 69 СК України передбачено суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням (ст.70 СК України).

Разом з тим, ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набуті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму ст.60 СКУ застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбано.

Суд вважає, що позивачка не надала належних, достовірних та переконливих доказів того, що спірний автомобіль є їх з колишнім чоловіком спільною власністю, а відтак у позові слід відмовити.

Показання допитаних у суді свідків суд оцінює критично, оскільки вони являються близькими родичами позивачки та об»єктивно зацікавлені в результатах розгляду даної справи, окрім того, в підтвердження своїх показів інших належних, достовірних доказів (договору дарування, чеків, розписок, тощо), що саме за їх подаровані кошти та подаровані кошти їх гостей на весіллі подружжя ОСОБА_4 придбало спірний автомобіль.

Так, заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказав, що даний автомобіль він придбав саме за свої власні кошти.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось самими сторонами у справі, спірний автомобіль фактично був придбаний особисто відповідачем в Угорщині ще 14.04.2016р., а не 12.07.2016р. як зазначено у позові, тобто лише через півтора місяця після укладення між сторонами шлюбу, тому суд вважає, що сам по собі факт придбання цього спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об»єкта права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4.

Такі висновки суду про придбання саме відповідачем за свої власні кошти спірного автомобіля підтверджуються і даними, які містяться в митній декларації, в якій, зокрема, зазначено, номер рахунку НС4SА4626564 від 14.04.2016р. та в договорі купівлі-продажу спірного автомобіля б/н від 14.04.2016р. /а.с.33-35/.

Відповідний правовий висновок зробив і Верховний Суд України, де в Постанові від 05.04.2017р. Суд вказав, що у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за власні кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Окрім того, з пояснень відповідача та наданих ним письмових доказів, які в судовому засіданні не були спростовані, вбачається, що кошти на придбання в майбутньому автомобіля йому надали батьки, зокрема, з довідки ПАТ КБ «Приватбанк» №К66М34O4499О4КТО від 11.06.2018р., що 25.10.2010р. мати відповідача зняла з депозиту свого рахунку суму 9.723,00 Євро, які в 2013р. передала йому на придбання автомобіля.

Так, відповідно до ч.2 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу та на набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст.57,60 СК України, ст.372 ЦК України, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та керуючись ст.ст.2-5,10,12,13,18,81,144,223,259,263-265 ЦПК України, суд:

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, як об»єкта права спільної сумісної власності відмовити.

Ухвалу суду від 04.04.2018р. про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки «Nissan Qashgai», 2011р.в., д.р.н. АО 7373 ВІ- скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду виготовлене 27.06.2018р.

ГоловуючийОСОБА_8