Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 335/3014/15-ц

провадження № 61-5754св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Третя запорізька державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А., Бондаря М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Третьої запорізької державної нотаріальної контори, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила встановити факт того, що ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, є батьком ОСОБА_2, та визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 07 червня 2013 року Третьою запорізькою державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Позовну заяву мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року народився її син - ОСОБА_2

У свідоцтві про народження ОСОБА_2 відомості про батька записані зі слів його матері ОСОБА_1, та зазначено, що батьком дитини є ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, що належала померлому на праві приватної власності.

07 червня 2013 року Третя запорізька державна нотаріальна контора видала дружині ОСОБА_6 - ОСОБА_3, сину ОСОБА_6 - ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_6 - ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, по 1/3 частки кожному.

Оскільки за життя ОСОБА_6 визнавав ОСОБА_2 своїм сином, позивач просила встановити факт батьківства та визнати малолітнього ОСОБА_2 таким, що прийняв спадщину відповідно до положень частини четвертої статті 1268 ЦК України, та визнати за ним право власності у порядку спадкування на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1.

У квітні 2014 року ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву, у якій просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 07 червня 2013 року Третьою запорізькою державною нотаріальною конторою; визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за законом на 1/8 частку квартири АДРЕСА_1, за кожним.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що 08 серпня 2002 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

26 липня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

У період шлюбу у спірній квартирі було здійснено перепланування, у зв'язку із чим її вартість значно підвищилась, а тому ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2016 року у складі судді Шалагінової А. В. у позові ОСОБА_1 та зустрічному позові ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами те, що померлий ОСОБА_6 є батьком малолітнього ОСОБА_2 Крім того, у період з 26 липня 2003 року по день смерті ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 За відсутності підтвердження батьківства ОСОБА_2 не може бути визнаний спадкоємцем після ОСОБА_6, а тому відсутні правові підстави для визнання за ним у порядку спадкування права власності на 1/4 частки спірної квартири. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не доведено наявність спільних затрат подружжя на поліпшення житла, внаслідок яких його вартість істотно збільшилась. Крім того, суд взяв до уваги суперечливість доводів позивача та її представника у даній справі, оскільки вони визнавали факт батьківства ОСОБА_6 відносно малолітнього ОСОБА_2 та вказували про формальний характер укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 шлюбу, однак просили суд визнати право власності на 1/2 частки спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє від імені малолітнього сина ОСОБА_2, задоволено; рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2016 року в частині відмови у позові ОСОБА_1, яка діє від імені ОСОБА_2, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1, яка діє від імені ОСОБА_2, задоволено.

Встановлено факт батьківства ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, стосовно його сина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 червня 2013 року на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, видане ОСОБА_3

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 червня 2013 року на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, видане ОСОБА_5

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 червня 2013 року на 1/3 частки квартири АДРЕСА_2, видане ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/4 частки квартири АДРЕСА_3, у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено, що за життя ОСОБА_6 визнавав малолітнього ОСОБА_2 як свого сина, що підтверджується, у тому числі, його нотаріально посвідченою 23 квітня 2007 року заявою про надання матері дитини - ОСОБА_1 дозволу на виїзд дитини за кордон. Суд першої інстанції безпідставно не прийняв цей доказ як належний та необґрунтовано відмовив у позові. Крім того, прийнявши до уваги те, що державний нотаріус видав на ім'я дружини та двох дітей померлого ОСОБА_6 свідоцтва про право власності у порядку спадкування на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, кожному, тобто без врахування частки спадкоємця - ОСОБА_2, апеляційний суд правомірно скасував зазначені свідоцтва та визнав за ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2 право власності за кожним по 1/4 частки квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду апеляційної інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права. Так, єдиним доказом, на який посилається ОСОБА_1 в обґрунтування вимог про встановлення факту батьківства, є нотаріальна заява ОСОБА_6, згідно з якою він надає згоду на виїзд його сина ОСОБА_2 за межі України разом зі своєю матір'ю. Однак державний нотаріус при посвідченні вказаної заяви лише засвідчував справжність підпису ОСОБА_6 та не перевіряв сам факт батьківства. ОСОБА_6 за життя не подавав у порядку, визначеному статтею 126 СК України, до відповідного державного органу заяву про визнання його батьком малолітнього ОСОБА_2

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08 серпня 2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_6 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, сплативши на користь ОСОБА_7 30 914 грн.

26 липня 2003 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року народився ОСОБА_2, у свідоцтві про його народження зі слів матері - ОСОБА_1 батьком дитини зазначено ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

Зі спадкової справи судами попередніх інстанцій було встановлено, що спадщину після ОСОБА_6 прийняли: його дружина - ОСОБА_3, дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

07 червня 2013 року Третя запорізька державна нотаріальна контора видала дружині ОСОБА_6 - ОСОБА_3, його сину - ОСОБА_4 та його дочці - ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, по 1/3 частки кожному.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статі 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідно до статей 213, 215 ЦПК України 2004 року рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України 2004 року, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України 2004 року може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув увагу на зазначене вище, не сприяв повному та всебічному розгляду справи, не встановив усіх фактичних обставин справи, не роз'яснив особам їх право щодо призначення у справі судово-генетичної експертизи, без проведення якої неможливо встановити факт походження дитини. Без вирішення питання про встановлення факту батьківства неможливо вирішити заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги, оскільки вони є взаємопов'язаними.

Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк