ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» листопада 2018 року

м. Харків

справа № 645/8094/15-ц

провадження № 22ц/818/108/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Асавалюк О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (АТ КБ «ПриватБанк»)

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 липня 2018 року в складі судді Горпинич О.В.,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк») про визнання кредитно-заставного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 18 січня 2008 року між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" укладено кредитно-заставний договір № DN81AR100030155, за умовами якого відповідач зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 56 387,00 грн. на умовах, встановлених договором, а позивач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. У той же день йому надано розрахунок загальної вартості кредиту.

Вказав, що метою кредиту було придбання автомобіля, оплата перших страхових внесків за договорами страхування, оплата коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі, оплата винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту.

Зазначив, що в забезпечення виконання зобов'язань за договором передав у заставу придбаний автомобіль.

Вказав, що наданий відповідачем розрахунок загальної вартості кредиту не відповідає умовам, які викладені в договорі, оскільки в ньому зазначено, що річна процентна ставка дорівнює 9,60%, а у договорі зазначено, що розмір річної процентної ставки дорівнює дванадцяти місячним процентним ставкам; у розрахунку не вказано повної орієнтовної вартості кредиту; детальний опис загальної вартості кредиту, вказаний у договорі, не відповідає розрахунку; вказаний розрахунок надано позивачу під час укладення та підписання договору, тому він не мав часу детально ознайомитись з умовами договору.

Зазначив, що договором передбачено сплату інших платежів на користь банку, а саме: винагороди за надання фінансового інструменту, за проведення фінансового моніторингу, за резервування ресурсів, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Вказав, що у договорі плата за обслуговування кредиту визначена за формулою зі змінними величинами, в той час, як боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму, де розмір щомісячної плати за обслуговування кредиту на весь період дії договору дорівнює нулю, проте договір не містить ні суми, ні відсотків, що підлягають сплаті.

Зазначив, що в момент видачі кредиту була сплачена разова винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 8% від суми наданого кредиту, проте відповідач включає її в розрахунок щомісячного платежу при розрахунку загальної вартості кредиту.

Вказав, що до договору включені положення, які є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах та нарахування платежів на користь банку.

Зазначив, що йому як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування не було надано в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, детального розпису загальної вартості кредиту та графіку його погашення.

Вказав, що у договорі відсутні обов'язкові умови, необхідні для його укладання, такі як: детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням реальної процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, а зазначені у договорі відомості є неповними та суперечливими, що є підставою для визнання кредитно-заставного договору недійсним.

Зазначив, що ненадання банком позичальнику відомостей, які потрібні клієнту при укладенні договору, є по суті примусом останнього до сплати платежів на незаконних підставах, що є несправедливими умовами, а включення таких умов до договору є нечесною підприємницькою практикою.

Вказав, що приховування важливої, об'єктивної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, може свідчити про наявність умислу в діях відповідача.

Зазначив, що договір укладено внаслідок обману зі сторони відповідача, який не виконав обов'язку щодо надання позивачу повної та достовірної інформації про умови кредиту перед його укладенням, а під час укладання договору відповідачем не дотримано істотних умов, визначених законодавством, та встановлено несправедливі умови договору.

Просив визнати кредитно-заставний договір № DN81AR100030155 від 18 січня 2008 року, укладений між ним та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», недійсним, стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 487,20 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що згідно з висновком судової економічної експертизи реальна процентна ставка за договором становить 36,78%, тоді як у договорі встановлено 9,60%, а абсолютне значення подорожання кредиту становить 76 597,46 грн., що свідчить про те, що відповідач приховав від позивача повну інформацію щодо вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників, чим ввів позивача в оману; що суд першої інстанції не навів мотивів відмови у визнанні договору недійсним; що під час підписання договору позивач не знав, що плата за обслуговування кредиту, визначена за формулою зі змінними величинами, суперечить законодавству; що про те, що положення договору, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та дострокове його погашення, є несправедливими, він дізнався у 2014 році з судової практики; що платежі за договором він здійснював до 2009 року, а не до 2015 року, як вказано у рішенні суду; що рішенням суду з нього стягнуто заборгованість за оспорюваним договором, проте цим не припинені відносини між сторонами договору, що є підставою для вимоги про визнання його недійсним.

23 жовтня 2018 року банк надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду є законним, а апеляційна скаргу - необґрунтованою. При цьому, вказав, що сторонами виконані віс умови договору, про що свідчить надання відповідачем позивачу кредитних коштів на купівлю автомобіля, придбання позивачем вказаного в договорі автомобіля та передання його в заставу, як забезпечення виконання оспорюваного договору, а також виконання умов договору щодо повернення кредитних коштів та сплати за користування ними.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Овсяннікової А.І. від 31 серпня 2018 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2018 року у складі колегії суддів Овсяннікової А.І., Коваленко І.П., Сащенка І.С. справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року № 452/2017 постановлено ліквідувати Апеляційний суд Харківської області та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

На підставі Указу Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 судді, які здійснювали правосуддя в Апеляційному суді Харківської області переведені до новоутвореного Харківського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року повідомлення про початок роботи Харківського апеляційного суду оприлюднено в газеті «Голос України» № 185 (6940).

03 жовтня 2018 року справу передано до Харківського апеляційного суду.

05 жовтня 2018 року за допомогою автоматизованого розподілу справ між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 645/8094/15-ц (22ц/818/108/18) за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк») про визнання кредитно-заставного договору недійсним.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2018 року у складі колегії суддів Бурлака І.В., Кіся П.В., Яцини В.Б. справу прихначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів, що при укладенні кредитно - заставного договору його законні права та інтереси порушено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № DN81AR100030155, згідно пункту 2 якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань за цим договором, позичальник надає банку предмет застави у заставу.

Відповідно до пунктів 17.1.2. - 17.1.7. вказаного договору банк надає позичальнику кредит в розмірі 56 387,00 грн. Частина кредиту в розмірі 51 700,00 грн. надається з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту в розмірі 2895,20 грн. надається з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту в розмірі 34,00 грн. надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави; частина кредиту в розмірі 4136,00 грн. надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Кредит видано 18 січня 2008 року, дата погашення 16 січня 2015 року. За користування кредитом встановлена процентна ставка у розмірі 9,60% річних.

Згідно пунктів 5.1., 5.2. договору для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток №1) до даного договору, і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 17.1.9. договору.

Пунктом 17.1.9. договору передбачена сплата інших платежів на користь банку, а саме: винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 4136,00 грн., що сплачується в момент видачі кредиту; винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати в розмірі 0,50% від суми виданого кредиту; винагорода за проведення додаткового фінансового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9 договору; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,00% річних від суми зарезервованих ресурсів.

Пунктом 16.9 договору передбачено, що в разі невиконання позичальником умов договору, банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по транзитному рахунку, при цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченим позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати.

Відповідно до пункту 17.8 договору, щомісячно в період сплати позичальник зобов'язаний сплатити щомісячний платіж в розмірі 1210,28 грн. для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування кредитом.

Кредитні кошти надавались на особисті потреби позичальника - придбання автомобіля Daewoo Lanos TF 69Y, рік випуску 2008, тип транспортного засобу - легкові автомобілі (до 1500 см. куб), кузов НОМЕР_2, об'єм двигуна 1,5, державний номер НОМЕР_1, який передано у заставу банку.

Кредитно-заставний договір № DN81AR100030155 від 18 січня 2008 року ОСОБА_1 підписаний на кожній сторінці.

Згідно договору купівлі-продажу автомобіля від 17 січня 2008 року №191/8, ОСОБА_1 придбав у філії «Авто ЗАЗ-сервіс» вищевказаний автомобіль вартістю 51700,00 грн.

ОСОБА_1 укладено договори страхування транспортного засобу щодо вищезазначеного автомобіля з Відкритим акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант», що підтверджується полісами №19G-0117091 від 17 січня 2008 року та №ВВ/4190601 від 17 січня 2008 року, та з Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» згідно договору страхування наземного транспортного засобу №DN81AR100030155 від 17 січня 2009 року.

Як вбачається з копій квитанцій, які містяться в матеріалах справи, та виписки по рахунку, ОСОБА_1 здійснювалось погашення платежів за договором у 2008 році, з 2009 року утворилась заборгованість.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 червня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитно - заставним договором DN81AR100030155 від 18 січня 2008 року в сумі 56 294, 20 грн., а також судовий збір в сумі 562,94 грн. та 120,00 грн. витрати на інформаційно -технічне забезпечення розгляду справи.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 серпня 2012 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 червня 2012 року змінено, зменшено стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованості з 56 294,20 грн. до 53 375,43 грн. та судовий збір зменшено до 533,75 грн. Судові рішення є чинними.

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснила, що заборгованість за кредитом до теперішнього часу не погашено.

З висновку судової економічної експертизи № 15368 за матеріалами цивільної справи № 645/8094/15-ц від 09 листопада 2017 року, проведеної судовим експертом ХНДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса Протиняк О.І., вбачається, що згідно з умовами кредитно-заставного договору № DN81AR100030155 від 18 січня 2008 року (на момент його укладення), показники сукупної вартості кредиту становлять: 1) реальна процентна ставка (у процентному значенні) - 36,78%; 2) абсолютне значення подорожчання кредиту -76 597,46 грн. Розмір реальної відсоткової ставки не відповідає розміру реальної відсоткової ставки, зазначеному у додатку до кредитно-заставного договору № DN81AR100030155 від 18 січня 2008 року. Розмір абсолютного значення подорожчання кредиту в кредитно-заставному договорі № DN81AR100030155 від 18 січня 2008 року не визначено.

19 лютого 2018 року представником Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» надано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Також представником банку надано письмові пояснення щодо висновку експерта, в яких він заперечував його правильність. Вказав, що неправильно зазначено суму кредиту 48 541,19 грн., тоді як вона становить 56 387,00 грн., суму винагороди за надання фінансового інструменту 4510,96 грн. замість 4136,00 грн., а також помилково визначено суму чергових страхових платежів.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статт 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів».

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частина 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, чинних на момент укладення спірного договору, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитно-заставного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що під час укладення оспорюваного договору сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема, частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, з кредитно-заставного договору вбачається, що в ньому зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості тощо. Позивач був ознайомлений з текстом договору, про що свідчить його підпис на кожній сторінці. Будь - яких заперечень або зауважень позивача договір не містить.

Отже, спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Доводи апеляційної скарги про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірного договору є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел не доведено.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, і такими діями відповідача позивача введено в оману, позивачем не надано.

В суді апеляційної інстанції представник позивача не спростувала того, що діями відповідача позивача введено в оману. Пояснила, що позивач почав вважати умови спірного договору несправедливими з 2016 року, ознайомившись з судовою практикою. Будь - яких дій щодо визнання договору недійсним з 2008 року до цього часу позивач не здійснював. Судове рішення щодо стягнення з нього заборгованості за кредитом не виконано.

Посилання на ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупної вартості кредиту у частині, що стосується реальної кредитної процентної ставки, за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним в цілому, за умови відсутності обставин, які можна було б кваліфікувати як несправедливі умови, і які могли мати наслідком недійсність договору в цілому.

Отже, матеріали справи, зокрема, висновок судово-економічної експертизи, на який посилається представник позивача, та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, враховуючи і пункт 17.1.9., зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статтей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Враховуючи, що у задоволенні вимоги щодо визнання договору недійсним відмовлено за недоведеністю, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

В.Б. Яцина

У зв'язку зі складністю справи повний текст постанови складено 05 грудня 2018 року.