Справа № 523/5755/18
Провадження №2-о/523/255/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2018 р.

Суворовський районний суд м. Одеси, в колегії у складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

присяжних ОСОБА_1

ОСОБА_2

при секретарі Шевчук М.Є.

за участю прокурора Пендей А.В.

лікаря ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» Одеської обласної ради про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, -

ВСТАНОВИВ

КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» Одеської обласної ради звернулось до суду із заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_4 посилаючись на те, що йому був встановлений діагноз: «органічний розлад особистості, ускладнений алкоголізацією». На думку заявника за характером психічного захворювання ОСОБА_4 потребує стаціонарного лікування, так як хворий в силу неможливості достатнього розуміння своїх дій, загострення психічного розладу, від добровільної госпіталізації до стаціонару відмовляється, що може привести до небезпеки для нього, оскільки не може самостійно задовольнити свої потреби. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Вислухавши представника заявника, який заяву підтримав, просить задовольнити, прокурора який вважав, що правових підстав для госпіталізації ОСОБА_4 немає, заслухавши законного представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка наполягала на госпіталізації її рідного брата, самого ОСОБА_4 який зазначив, що не бажає проходити лікування в примусовому порядку, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підставах.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частина 2. ст. 28 Конституції України визначає, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

За змістом ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально - правовими обмеженнями.

Статтею 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь - яку медичну спеціальність, інші особи.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлені вичерпні підстави примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу.

Так, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливо лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:

вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих;

неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Інших правових підстав для примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу законодавцем не передбачено.

Тобто, законною підставою для примусової госпіталізації є встановлення у особи тяжкого психічного розладу внаслідок якого особа є небезпечною для оточуючих та/або не може забезпечити самостійно свою життєдіяльність.

Європейський Суд з прав людини у справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37 висловив свою позицію, зазначивши, що для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи:

по - перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об'єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги.

по-друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації.

по - третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 02.04.2018р. був госпіталізований до психіатричного закладу вперш в житті за власною заявою, втім на теперішній час вимагає виписки зі стаціонару. Як вказано у висновку лікарів-психіатрів хворий переїхав у Канаду. У 2009р. переніс черепно-мозкову травму, лікувався стаціонарно, був прооперований. Надалі розвівся з дружиною та повернувся до України, проживав з матірю. Не працював, епізодично алкоголізувався. Після смерті матері у 2017р. проживав один, не працює, виносить з будинку речі, пропиває їх, за зовнішнім виглядом не стежить. Їжу приносить сестра.

З представленого висновку лікарів-психіатрів №1108 від 24.04.2018р. ОСОБА_4 був встановлений діагноз: «органічний розлад особистості, ускладнений алкоголізацією» . За характером психічного захворювання хворий потребує стаціонарного лікування, так як хворий в силу неможливості достатнього розуміння своїх дій, загострення психічного розладу, від добровільної госпіталізації до стаціонарну відмовляється, що може привести до небезпеки для нього, оскільки не може самостійно задовольнити свої потреби

Разом з тим, висновок комісії лікарів-психіатрів не містить певні посилання, які, у сукупності з іншими встановленими обставинами справи, дають підстави суду вважати, що наявне у ОСОБА_4 психічне захворювання, може вимагати невідкладної психіатричної допомоги в умовах стаціонару, з підстав визначених ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» зокрема, що ОСОБА_4 в силу свого психічного розладу вчинив або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, або він неспроможний самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Слід зазначити, що відмова хворого від добровільної госпіталізації не може розглядатися судом, як самостійна підстава для примусової госпіталізації такої особи в примусовому порядку.

Крім того, як було зазначено лікарем у судовому засіданні поставлений діагноз ОСОБА_4 за класифікацією МКХ-10 відноситься до F 10.0. «Психіатричні розлади, викликані вживанням алкоголю» та за степеням тяжкості відноситься до середнього. Відтак, встановлений психічний розлад за своєю класифікацією не відноситься до тяжкого психічного розладу, встановлення якого є обовязковою умовою для госпіталізації в примусовому порядку в силу статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». В звязку з чим встановлене захворювання ОСОБА_4 не має такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації.

З боку заявника та законного представника хворого суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував, що ОСОБА_4 в силу свого психічного розладу вчинив або виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, або він неспроможний самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Фактично, звернення рідної сестри до психіатричного закладу, виходячи з її пояснень, було мотивовано незручністю спільного проживання в її квартирі з ОСОБА_4

Відповідно до ст. 342 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні.

Отже, встановленні у судовому засіданні фактичні обставини вказують на відсутність достатніх правових підстав для примусової госпіталізації ОСОБА_4 у психіатричний заклад.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що заява про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.2,14,22 Закони України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000р., ст.ст. 339-342 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Заяву комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» Одеської обласної ради про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складене 27 квітня 2018р.

Суддя

Присяжні