Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 757/10888/14-ц

провадження № 61-4773св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 7»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Слободянюк С. В., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» (далі - ТОВ «РАДА 7») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1. Зазначений будинок обслуговується житлово-експлуатаційною організацією - ТОВ «РАДА 7». Відповідач нерегулярно оплачує надані житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим станом на 01 квітня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 34 291 грн 29 коп.

Ураховуючи викладене, ТОВ «РАДА 7» просило стягнути з ОСОБА_7 на його користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 34 291 грн 29 коп., інфляційні витрати у розмірі 3 332 грн 92 коп., 3 % річних у розмірі 2 955 грн 17 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року у складі судді Цокол Л. І. у задоволенні позову ТОВ «РАДА 7» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач надав розрахунок заборгованості, складений представником позивача ОСОБА_9 та виконавцем без конкретного визначення цієї особи, який містить підписи вказаних осіб. Вимоги позивача на підставі ст. 60 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях, правомірність здійснених нарахувань та підтвердження наданих послуг позивачем не надана.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «РАДА 7» задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «РАДА 7» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ТОВ «РАДА 7» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 34 291 грн 29 коп., інфляційній втрати у розмірі 3 332 грн 92 коп., 3 % річних у розмірі 2 955 грн 17 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_7, будучи власником квартири АДРЕСА_1, не сплачує надані житлово-комунальні послуги, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.

У вересні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що 29 грудня 2012 року між ТОВ «РАДА 7» та ОСОБА_7 було укладено договір № 37/07/К про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, однак умови зазначеного договору ТОВ «РАДА 7» належним чином не виконує. Вартість наданих послуг ТОВ «РАДА 7» була збільшена без погодження з відповідачем.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1.

Зазначений будинок обслуговується житлово-експлуатаційною організацією - ТОВ «РАДА 7».

29 грудня 2012 року між ТОВ «РАДА 7» та ОСОБА_7 було укладено договір № 37/07/К про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій (а. с. 12-16).

29 грудня 2012 року між ТОВ «РАДА 7» та ОСОБА_7 було укладено договір № 39/07/К про надання послуг, згідно з яким підприємство надає власнику послуги із забезпечення пропускного режиму в будинку по АДРЕСА_2, а власник зобов'язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати вартість послуг у строки та на умовах, передбачених договором. Вартість послуги склала 110 грн, а з 01 грудня 2012 року - 140 грн. Оплата послуг за цим договором здійснюється з 08 вересня 2009 року (а. с. 22).

01 серпня 2013 року між ТОВ «РАДА 7» та ОСОБА_7 було укладено договір № 163/07/К про надання послуг, за умовами якого підприємство надає власнику послуги із забезпечення пропускного режиму в будинку по АДРЕСА_2, а власник зобов'язується своєчасно та у повному обсязі оплачувати вартість послуг у строки та на умовах, передбачених договором. Вартість послуги складала 125 грн (а. с. 11).

Судом установлено, що позивачем надавалися житлово-комунальні послуги відповідачу, проте відповідач з вересня 2009 року не сплачував кошти за отримані житлово-комунальні послуги.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_7 зобов?язань з оплати отриманих житлово-комунальних послуг станом на 01 квітня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 34 291 грн 29 коп. (а. с. 7, 8)

Статтею 162 ЖК УРСР встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV.

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доводи в касаційній скарзі про те, що ТОВ «РАДА 7» надало розрахунок заборгованості, складений представником позивача ОСОБА_9 та виконавцем без конкретного визначення цієї особи, не спростовують факт надання позивачу як власнику квартири житлово-комунальних послуг та наявності підстав для стягнення з нього заборгованості з їх оплати.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що вартість наданих послуг ТОВ «РАДА 7» була збільшена, оскільки вартість послуг із забезпечення пропускного режиму в будинку по АДРЕСА_2 погоджена сторонами шляхом укладенням договорів від 29 грудня 2012 року № 39/07/К та від 01 серпня 2013 року № 163/07/К.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк