Провадження № 22-ц/801/12/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л.В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 рокуСправа № 127/20800/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого : Копаничук С.Г.

суддів: Оніщука В.В.,Медвецького С.К.

при секретарі : Богацькій О.М.

учасники справи:

позивач - ПАТ «Дельтабанк»

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду від 24.11.2017 року, постановлене о 11 год. 07 хв. в приміщенні цього суду суддею Луценко Л.В. , у цивільній справі за позовом ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно за рішенням суду ,-

В с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов договору споживчого кредиту від 20.05.2008 року з ВАТ» Сведбанк» ОСОБА_3 отримав від останнього кредит в розмірі 45000 доларів США під 11,9 % річних до 20.05.2023 року та зі сплатою ануїтетних платежів у розмірі 643,02 дол. щомісячно ,а згідно додаткової угоди від 30.09.2009 року ,починаючи з 10.11.2009 року - у розмірі 515 дол. США щомісячно. В забезпечення виконання зобов'язань за договором іпотеки від 20.05.2008 року відповідач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що йому належить.

25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами та забезпечувальними зобов'язаннями , в тому числі і за даним кредитом, внаслідок останній став новим кредитором у зобов'язанні.

Відповідач, не належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором ,про що неодноразово повідомлявся шляхом направлення письмової вимоги про їх виконання ,і банк набув право вимогати повернення кредиту достроково. Станом на 28.07.2015 року заборгованість відповідача склала в сумі 40 465,6 дол. США, що в еквіваленті складає 892 763,32 грн., з яких тіло кредиту-35 877,21 долар ,що в еквіваленті складає791 532,98 грн.; відсотки - 4 588,39 дол. ,що в еквіваленті 101230,34 грн. Просив в рахунок виконання зобов'язання на зазначену суму , посилаючись на ст.ст.36,37 ЗУ «Про іпотеку» та ст.ст.509,526 ЦК України , звернути стягнення на належну позивачу квартиру, шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта Банк» .

Рішенням Вінницького міського суду від 24.11.2017 року позов задоволено частково. В рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 20.05.2008 року ,укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 у розмірі 774 151,89 грн., з яких: за кредитом - 27 107,43 дол. ,за відсотками - 308,61 дол. ,пені 37 252,52 грн. , постановлено звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 ,що належить ОСОБА_4 на праві власності. Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру як предмет іпотеки.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 3 654 грн. 2579,67 грн. судового збору в дохід держави.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3, просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю. Не оспорюючи розмір заборгованості ,послався на неправильно обраний шлях захисту позивачем своїх прав та невірне застосування та тлумачення судом правових норм ст. ст. 37-39 ЗУ «Про іпотеку».

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 27.02.2018 року апеляційне провадження у справі було зупинене до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №760/14438/15-ц в касаційному порядку та відновлене ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 18.10.2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції . Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги , заявлених позовних вимог та підстав позову ,суд апеляційної інстанції вважає що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк » та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 45 000 дол. США зі сплатою 11,9 % річних строком по 20.05.2023 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, ОСОБА_3 цього ж дня за укладеним з банком договором іпотеки передав в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_3 .

25.05.2012 року між ПАТ «Сведобанк» та ПАТ «Дельтабанк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними і забезпечувальними вимогами ,в тому числі і за даними договорами.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору ОСОБА_4 станом на 28.07.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 40 465,6 доларів США ,що в еквіваленті складає 892 763,32 грн.

Проте, враховуючи часткове погашення боргу ОСОБА_4, станом на 02.11.2017 року його заборгованість складає 774 151,89 грн., з яких 27 107,43 дол. США - заборгованість за кредитом ,що еквівалентно курсом НБУ 728604, 43 грн.; 308,61 дол. США - за відсотками , що еквівалентно 8294,94 грн. ; 37252,52 грн. - пеня.

Тому ПАТ «Дельта банк» просило звернути стягнення на квартиру шляхом визнання за ним права власності на квартиру , яка була передана в іпотеку.

Суд першої інстанції ,задовольняючи частково позовні вимоги ,звертаючи стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності на нього за позивачем, виходив з того, що оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку в разі порушення боржником умов основного зобов'язання передбачена іпотечним договором , посилаючись на ст. ст.33,36,37 ЗУ «Про іпотеку» та ст.16 ЦК України, виходив з того ,що такий спосіб захисту передбачений чинним законодавством.

Враховуючи межі доводів апеляційної скарги ,колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам закону.

Чинним цивільним кодексом України можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У ст. 392 ЦК України йдеться не про визнання права власності ,а про підтвердження наявного в позивача права власності, набутого раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ст.12 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 33 ч.3 ЗУ «Про іпотеку» передбачено ,що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Відповідно до ст.36 цього Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Згідно ст.37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Таким чином, можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України ,а договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, може передбачати лише передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки шляхом перереєстрації права власності на іпотекодержателя на підставі договору ,а не шляхом визнання за ним права власності за рішенням суду .

Пунктами 12.3 та 12.3.1. укладеного іпотечного договору від 20.05.2008 року передбачено, що задоволення вимог іпотекодержателя згідно з договором(застереженням) здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку ст.37 ЗУ »Про іпотеку» ,а саме договір (застереження) є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №760/14438/15-ц, дійшла висновку, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, встановивши усі обставини справи, суд неправильно застосував до даних правовідносин норми чинного законодавства України, зокрема ст.ст.33,36-37 ЗУ «Про іпотеку» у взаємозв'язку зі ст. ст. 328, 335, 392 ЦК України ,що призвело до неправильного вирішення спору.

Згідно неправильне застосування норм матеріального права , відповідно до ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України , є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Тому доводи апеляційної скарги щодо зазначеного заслуговують на увагу, вказаний іпотекодержателем спосіб захисту права у вигляді звернення стягнення шляхом визнання за ним права власності на іпотечне майно не передбачено законом, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог .

Відповідно до ст.141 ЦПК судові витрати у справі у випадку задоволення апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.367,374,376,382 ЦПК України ,-

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити .

Рішення Вінницького міського суду від 24.11.2017 року скасувати.

В задоволенні позову ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно , відмовити.

Стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 14730,59 грн. судового збору ,сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Дані учасників справи:

позивач - ПАТ «Дельтабанк», МФО 380236, , юридична адреса вул. Щорса, 36-Б, м. Київ,

відповідач - ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : Копаничук С.Г.

Судді : Оніщук В.В.

Медвецький С.К.

Згідно з оригіналом:

Суддя: Копаничук С.Г.