ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року

м.Суми

Справа №584/1098/18

Номер провадження 22-ц/788/2185/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Путивльського районного суду Сумської області від 11 жовтня 2018 року в складі судді Толстого О.О., ухваленого у м. Путивль, повний текст якого складений 11 жовтня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Зокрема, заявник просив суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу його дядька ОСОБА_2 з ОСОБА_3, які померли, у період з ІНФОРМАЦІЯ_6 до моменту смерті останьої, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 11 жовтня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, заявник оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його вимог. При цьому, заявник послався на ті обставини, що надав до суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт спільного проживання його дядька ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з ІНФОРМАЦІЯ_6 до моменту смерті останьої, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7. До того ж, ОСОБА_1 вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин не застосовуються положеня ЦК України від 2004 року є помилковим. Зокрема, на думку заявника, після смерті ОСОБА_3 у 1998 році відкрилась спадщина, яка не була ніким прийнята до набрання чинності вищевказаним законом, тому до правовідносин щодо встановлення спадкоємців за законом у даному випадку слід застосовувати цивільне законодавство, чинне на час подання ним заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Крім того, ОСОБА_1 не погоджується з висновком місцевого суду про те, що встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_2 з ОСОБА_3 не породжує для нього юридичних наслідків, оскільки, як він вважає, зазначене питання відноситься до компетенції нотаріуса, який, у свою чергу, визначатиме спадкову масу, що залишилася після смерті у 2000 році його дядька ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 28 грудня 2015 року встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 25 жовтня 2000 року та заявником у даній справі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_2 Крім того, ОСОБА_1 визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом, яка залишилася після смерті ОСОБА_2, у два місяця з дня набрання рішенням суду законної сили (а.с. 7, 11 - 12).

25 квітня 2016 року заявнику видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) після смерті ОСОБА_2 Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай) на земельній ділянці, яка перебуває у колективній власності САПТЗТ «Паризька комуна» Путивльського району Сумської області розміром 3,48 умовних кадастрових гектара (а.с. 15).

З довідок Виконавчого комітету Новослобідської сільської ради Путивльського району Сумської області від 01 серпня 2018 року за № № 392, 391 та виписки з погосподарської книги і свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на момент смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7, проживала по АДРЕСА_1. Крім того, за вказаною адресою з ІНФОРМАЦІЯ_6 по день смерті 25 жовтня 2000 року був зареєстрований та постійно проживав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, який поховав ОСОБА_3 та розпорядився її особистими речами. Власником будинку по АДРЕСА_1 вказана ОСОБА_3 Заповіт від імені ОСОБА_2 Линівською сільською радою не посвідчувався (а.с. 8 - 10).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що на момент смерті ОСОБА_3 на час виникнення спірних правовідносин дядько заявника ОСОБА_2 в силу ст.ст. 529-531 ЦК Української РСР 1963 року не відносився до кола спадкоємців за законом і права на спадкування не мав, а положення ЦК України 2004 року до даних відносин не застосовуються. У зв'язку з чим суд вважав, що проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу не породжує для заявника юридичних наслідків, що є підставою для відмови у задоволенні його заяви.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Виходячи з вимог частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України 2004 року акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року передбачено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

За змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Таким чином, встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 є ІНФОРМАЦІЯ_7, тобто день її смерті, отже, з цього часу почався шестимісячний строк на прийняття спадщини, який закінчився до 20 жовтня 1998 року, тобто, до вступу нового ЦК України в дію з 01 січня 2004 року, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 послався на те, що його дядько ОСОБА_2, проживаючи в будинку по АДРЕСА_1, розпорядився особистими речами ОСОБА_3 після її смерті, тобто, ніби то фактично прийняв спадщину після смерті спадкодавця.

Разом з тим, положення ЦК Української РСР 1963 року не передбачали права на спадкування за законом для осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги в зазначеній частині не заслуговують на увагу.

Крім того, у ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України йдеться про те, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не породжує для заявника ОСОБА_1 юридичних наслідків, тому доводи апеляційної скарги про те, що встановлення юридичних наслідків у даному випадку належить до компетенції нотаріуса є помилковими і не можуть бути підставою для задоволення заявлених вимог.

Крім того, колегія суддів бере до уваги роз'яснення п. 11 постанови Пленума Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. N 5 «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення», за якими встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК 1963 року може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять посилань на такі порушення, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому необхідно залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду, відповідно, без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1; ст. 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Путивльського районного суду Сумської області від 11 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко