АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Гуменюк А.І.
№22-ц/796/5793/2018 Доповідач - Українець Л.Д.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

судді-доповідача Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славінського Валерія Івановича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Екологія України», Національний банк України про визнання недійсним договору поруки,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовомдо ПАТ «Златобанк» про визнання недійсним договору поруки.

Свої вимоги мотивував тим, що 19 квітня 2012 року між ним та відповідачем укладено Договір поруки № 73/12/KL/P-1, за умовами якого він виступив поручителем за виконання третьою особою усіх зобов'язань за Договором кредиту від 12 квітня 2012 року № 73/12-KL.

Зазначав, що відповідач в односторонньому порядку збільшив обсяг основного зобов'язання на підставі пункту 2.1.1 Договору поруки, який суперечить чинному законодавству, згідно якого «Застереження: порукою за цим договором забезпечено виконання боржником боргових зобов'язань також в разі їх дострокового виконання, як це передбачено в кредитному договорі, а також у випадку зміни будь-яких умов кредитного договору (зокрема, але не виключно, зміна розміру кредиту, відсоткової ставки, строків повернення кредиту, тощо). Підписанням цього договору поручитель погоджується з тим, що порукою забезпечується зобов'язання боржника за кредитним договором також у разі зміни будь-яких умов кредитного договору, в тому числі і у випадку збільшення обсягу відповідальності поручителя, без внесення змін до цього договору».

Також суперечить вимогам закону пункт 5.2 Договору поруки за яким «Збільшення розміру зобов'язання боржника у випадках, передбачених кредитним договором та додатковими угодами до нього (в тому числі, але не виключно, при пролонгації строку кредитування, збільшення суми кредиту, відсотків, тощо), тягне одночасне збільшення відповідальності поручителя. Виражена в даному Договорі згода поручителя на можливе збільшення своєї відповідальності дійсна відносно всіх випадків збільшення боргових зобов'язань, які будуть мати місце в період дії кредитного договору, в тому числі, якщо до цього Договору поруки відповідні зміни не вносились».

Крім того зауважив, що за Кредитним договором максимальний ліміт кредитування складає 2 200 000 грн., тоді як надано позичальнику кредит у розмірі 2 204 147 грн. 54 коп., та кошти третій особі були надані раніше, ніж було укладено Договір поруки.

Враховуючи наведене, на підставі статей 203,553-553,559,627,629 ЦК України просив суд визнати недійсним договір поруки №73/12/KL/Р-1 від 19.04.2012 року, укладений між АТ «Златобанк» та ним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 рокув задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначає, що відповідач в односторонньому порядку збільшив обсяг основного зобов'язання, а тому умови договору поруки передбачені пунктами 2.1.1. та 5.2. договору не відповідають вимогам чинного законодавства, а збільшення обсягу його відповідальності за відсутності його згоди є підставою для припинення поруки на підставі ст.559 ЦК України.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

ОСОБА_3 в судове засідання не з&quсу;явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення 21.06.2018 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ &q?сі;ЗЛАТОБАНК&q?ці;, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 12 квітня 2012 року між ПАТ «Златобанк»та ТОВ «Екологія України» укладено Кредитний договір № 73/12-KL за умовами якого, банк надає позичальнику кредит у сумі 2 200 000 грн. в порядку і на умовах, встановлених договором, строком до 11 квітня 2013 року включно, зі сплатою 23 % відсотків річних за користування кредитом (а.с. 5-9).

В якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, між ПАТ «Златобанк» та ОСОБА_3 укладено Договір поруки № 73/12/KL/P-1 від 19 квітня 2012 року, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають з Кредитного договору та додаткових угод до нього (а.с. 10-15).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3просив суд визнати Договір поруки недійсним через односторонню зміну відповідачем умов Кредитного договору щодо збільшення максимального ліміту кредитування, посилаючись на статті203, 559 та 653 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач жодної підстави визнання недійсним Договору поруки не зазначив.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повному обсязі.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлюються частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно ст. 203 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним, якщо: зміст правочину суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, не має необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; правочин вчинений у формі, не встановленій законом; правочин спрямований не на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір поруки в цілому, оскільки пункти 2.1.1. та 5.2. договору поруки суперечать цивільному законодавству.

Пунктом 2.1.1. договору поруки передбачено, що порукою за цим договором забезпечено виконання боржником боргових зобов'язань також в разі їх дострокового виконання, як це передбачено в кредитному договорі, а також у випадку зміни будь-яких умов кредитного договору (зокрема, але не виключно, зміна розміру кредиту, відсоткової ставки, строків повернення кредиту, тощо). Підписанням цього договору поручитель погоджується з тим, що порукою забезпечується зобов'язання боржника за кредитним договором також у разі зміни будь-яких умов кредитного договору, в тому числі і у випадку збільшення обсягу відповідальності поручителя, без внесення змін до цього договору.

Згідно п.5.2. договору поруки, збільшення розміру зобов'язання боржника у випадках, передбачених кредитним договором та додатковими угодами до нього (в тому числі, але не виключно, при пролонгації строку кредитування, збільшення суми кредиту, відсотків, тощо), тягне одночасне збільшення відповідальності поручителя. Виражена в даному Договорі згода поручителя на можливе збільшення своєї відповідальності дійсна відносно всіх випадків збільшення боргових зобов'язань, які будуть мати місце в період дії кредитного договору, в тому числі, якщо до цього Договору поруки відповідні зміни не вносились.

Статтею 60 ЦПК України, в редакції закону, яка діяла на час ухвалення рішення, визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, як убачається з п.8.1. договору поруки, підписанням цього договору сторони підтверджують, що укладання цього договору відповідає вільному волевиявленню сторін, жодна із сторін не знаходиться під впливом тяжких обставин. Сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобов'язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених в цьому договорі.

Наведені обставини та підпис позивача на кожному аркуші оспорюваного договору підтверджують розуміння та волевиявлення до укладення договору поруки з включеними до нього пунктами 2.1.1. та 5.2.

Жодних застережень чи зауважень з боку позивача договір поруки не містить.

Позивачем не було зазначено в позовній заяві, якому саме акту законодавства не відповідають пункти 2.1.1. та 5.2. договору поруки.

Крім того, статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З урахуванням наведеного, договір поруки не може бути визнаний недійсним в цілому, оскільки навіть за наявності підстав для визнання недійсними окремих пунктів договору (п.2.1.1 та 5.2.), хоча такі вимоги ОСОБА_3 не заявлялися, їх недійсність не має наслідком недійсності правочину в цілому, оскільки договір поруки був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання договору поруки недійсним з підстав недоведеності позовних вимог, зокрема того, що оспорюваний договір в цілому суперечить цивільному законодавству та іншим правовим актам.

Також колегія суддів погоджується з необґрунтованістю посилань позивача на статтю 559 ЦК України, яка регулює питання припинення поруки та на статтю 631 ЦК України, якою визначено правові наслідки зміни або розірвання договору, оскільки позовні вимоги стосуються лише визнання недійсним договору поруки, питання ж про припинення поруки чи зміну/розірвання договору поруки ОСОБА_3 не порушувалося та такі вимоги заявлені не були, тому суд, керуючись ст.11 ЦПК України, розглянув справу в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів сторін.

Отже встановлено, що суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на суть ухваленого судом рішення.

Разом з тим судом першої інстанції неправомірно застосовано вимоги ЦК України стосовно позовної давності і висновок суду про відсутність будь-яких поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності та відмова у задоволенні позову і з цих підстав є такою, що не ґрунтується на законі.

Апеляційна скарга не містить посилання на цю обставину, проте згідно ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Тобто, встановивши, що право позивача не порушене та відмовляючи йому в задоволені позову по суті вимог, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував і відмовив у задоволенні позову як за безпідставністю, так і за спливом строку позовної давності.

Згідно частин 1,2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Частиною 4 ст. 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду на пропуск позовної давності та відмову в задоволені позову з цих підстав.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, оскільки відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 рокузмінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на пропуск строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 липня 2018 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва