Справа № 347/1926/17
Провадження № 2/347/46/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2018 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді: Гордія В.І.,

з секретарем Корбутяк Н.М.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1,

адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косові справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою,

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до Старокутської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення сесії Старокутської сільської ради від 16-26 квітня 2007 р. та Державного акту на право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою, а ОСОБА_4 звернулася з зустрічним позовом до Старокутської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення сесії Старокутської сільської ради від 16-26 квітня 2007 р. та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 позовні вимоги та уточнені позовні вимоги підтримали повністю, суду пояснили та в позовній заяві позивачка зазначила, що ОСОБА_4, яка проживає по сусідству із позивачкою, вже близько 14 років здійснює самозахоплення її земельної ділянки, чим спричиняє пошкодження її житлового будинку. До 2004 року у відповідачки був металічний паркан, але весною 2004 року ОСОБА_4 самовільно, коли в позивачки нікого не було вдома, ззаду своєї огорожі викопала рів впритул до самого фундаменту будинку позивачки, де пустила воду, яка стоїть під хатою. Після цього конфлікту позивачка звернулася до Старокутської сільської ради, і для вирішення даного питання неодноразово виходила земельна комісія, яка встановила межі, тобто були набиті деревяні палі, які на наступний день ОСОБА_4 викинула безслідно. На зауваження ОСОБА_3, відповідачка не реагувала. Навпаки, розібрала свій металічний паркан, щоб не було доказів межі. І з 2004 року ОСОБА_4 підкопує все глибше і глибше рів на її землі, а з 2017 року взагалі вже розбирає фундамент будинку, витягує каміння з під будинку. На межу насадила багаторічні дерева (горіхи, яблуні, вишні), що заважає їй зайти ззаду свого житлового будинку. А останні два роки на межу навозить перегній і сміття, щоб позивачка не змогла зайти до своєї хати. Вважають, що такими діями відповідачка порушує право ОСОБА_3 на вільне користування приватною власністю та просять позов задоволити.

Зустрічний позов не визнають та просять в його задоволенні відмовити, оскільки Державний акт на право власності ОСОБА_3 видано у відповідності до вимог закону.

Відповідачка ОСОБА_4 та її адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позов ОСОБА_3 не визнали, суду пояснили, що відповідачка багаторічні насадження на земельній ділянці позивачки не насаджувала, сміттєзвалище не влаштовувала та межі земельної її ділянки не порушувала. Просять в позові відмовити.

Зустрічні ж позовні вимоги підтримали повністю та в зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 просить поновити їй строк звернення до суду як пропущений з поважних причин, та зазначила, що, навпаки, із позовної заяви ОСОБА_3 та доданих до неї матеріалів довідалася, що згідно Державного акту на право власності на землю, який був виданий на ім»я ОСОБА_3, частина її земельної ділянки незаконно приватизована позивачкою. На підтвердження цього вказує, що в 1977 році їй для будівництва та обслуговування житлового будинку було відведено земельну ділянку в натурі. В генеральному плані забудови її земельної ділянки зазначено розміри земельної ділянки, привязка від сусіднього житлового будинку ОСОБА_5 з однієї сторони, а з іншої сторони зазначений житловий будинок, який належав батькам ОСОБА_3. Житловий будинок був без добудов та прибудов зі сторони її земельної ділянки. З генерального плану забудови ОСОБА_4 видно, що лінії її земельної ділянки рівні, сторони земельної ділянки паралельні одна одній та мають форму правильного прямокутника. З Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею, який виданий 21.09.2007 року на ім»я ОСОБА_3, видно, що конфігурація її земельної ділянки зі сторони ОСОБА_4 по лінії від Б до В є нерівною, випуклою в сторону земельної ділянки відповідачки ОСОБА_4 та змінена конфігурація також самого житлового будинку, тобто є самовільна добудова до житлового будинку зі сторони ОСОБА_4 Після такої добудови, ОСОБА_3 без її відома розширила свою земельну ділянку за рахунок її землі, збільшивши таким чином площу своєї земельної ділянки. За таких обставин, вважають рішення сесії Старокутської сільської ради від 16-26 квітня 2007 року про затвердження ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою незаконним, та просять скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім»я ОСОБА_3

Представник Старокутської сільської ради ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що як рішення сесії Старокутської сільської ради від 16-26 квітня 2007 року про затвердження ОСОБА_3 технічної документації із землеустрою, так і Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім»я ОСОБА_3, були видані у відповідності до вимог закону. Площі наданих у власність земельних ділянок дещо різняться, оскільки виміри земельної ділянки ОСОБА_4 проводилися досить давно і без застосування спеціальних вимірювальних засобів. Тепер при обмірах земельних ділянок на місці, використовуються пристрої, які більш точно вимірюють розміри земельних ділянок. А тому, площа земельних ділянок сторін може дещо не співпадати через неточність проведених, в минулому, обмірів.

Вислухавши сторони, свідків, та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4 слід відмовити з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

А тому, виходячи з того, що відповідно до ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, то в даному випадку, суд повинен:

1) по первинному позову встановити чи було порушено права ОСОБА_3 як власника земельної ділянки на вільне користування нею, тобто факт належності ОСОБА_3 земельної ділянки на праві власності чи користуванні, та факт наявності перешкод у її користуванні зі сторони відповідачки ОСОБА_4, яке, на її думку, полягає у порушенні межі між їхніми земельними ділянками, створенні на межі сміттєзвалища, насадженні багаторічних дерев та викопуванні рова;

2) по зустрічному позову - чи дійсно видача ОСОБА_3 Державного акту на право приватної власності на землю порушує право ОСОБА_4 щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

А також, нормами Земельного Кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч.1 ст. 155).

Земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч.1 ст.158).

Як було встановлено судом та не заперечувалося сторонами, житловий будинок, що розташований та земельній ділянці, яка тепер перебуває у власності позивачки ОСОБА_3, належав її батьку ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Косівською районною радою 03.09.1988 року та зареєстровано в Коломийському БТІ за № 79, що зазначено у свідоцтві про право на спадщину виданому ОСОБА_3 20.02.2006 року (а.с.61), відповідно до якого, спадкоємцем 1/2 частини спадкового майна після смерті ОСОБА_7, який помер 20.02.1999 року є його дочка ОСОБА_3

На іншу ж 1/2 частини спадкового майна свідоцтво про право на спадщину було видано ОСОБА_8, яка як видно із копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 01.03.2006 року (а.с.63), передала у власність ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться в с. Старі Кути, вул. Косівська 57, Косівського району, Івано-Франківської області.

Далі, 16.04.2007 року розглянувши заяву ОСОБА_3, сесія Старокутської сільської ради вирішила: дати дозвіл на погодження межі між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.67), а також: затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та передати у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,5744 га., втому числі за цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,2291 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,3453 га. (а.с.68).

На виконання вищенаведеного рішення сесії Старокутської сільської ради, на своєму засіданні 13.07.2007 року, постійна комісія з питань земельних відносин, заслухавши заяву ОСОБА_3, вирішила: межу встановити між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно картографічних матеріалів від 1994 року та кадастрових планів, виготовлених Косівським ІТБ «Техбюро», що стверджується копією протоколу (а.с.71).

Тобто, межу між суміжними землекористувачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 хоч і було встановлено в 2007 році, але на підставі картографічних матеріалів 1994 року.

Як видно із копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданому 21.09.2007 року на підставі рішення сесії Старокутської сільської ради від 16.04.2007 року (а.с.6), ОСОБА_3 було надано у власність земельну ділянку площею 0,2291 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с. Старі Кути, вул. Косівська 57, Косівського району, Івано-Франківської області.

Згідно копії акту № 29 земельної комісії Старокутської сільської ради від 21.03.2017 року за заявою жительки с. Старі Кути, ОСОБА_3 (а.с.9), комісією було встановлено, що по межі насаджено багаторічні насадження на території 1,5 м. від житлового будинку при нормах 5 м.; засмічено перегноєм водовідвідну канаву.

Таким чином, в судовому засіданні, позивачкою ОСОБА_3 не було в повній мірі доведено факту наявності перешкод у користуванні нею належної їй земельної ділянки. Зокрема, підтвердження знайшов лише факт наявності багаторічних насаджень, до якого суд за клопотанням відповідачки ОСОБА_4 (а.с.101) застосовує положення ч.4 ст.267 ЦК України та з цих підстав відмовляє у позові.

Що ж до тверджень про наявність на межі сміттєзвалища, то такого факту комісією встановлено не було, комісія вказала про наявність засмічення перегноєм водовідвідної канави. Однак, як видно із долучених ОСОБА_3 до своєї позовної заяви фотознімків (а.с.14), ні сміттєзвалища, ні перегною на межі немає, що вказує на те, що сміттезвалища не було, а факт наявності перегною, на момент розгляду справи в суді, уже відсутній, і тому суд немає підстав для задоволення позовних вимог.

Як видно із копій документів, долучених до зустрічної позовної заяви ОСОБА_4, 14.04.1977 року було складено акт відводу їй земельної ділянки, розбивки будівель в натурі та передачі проектної документації (а.с.44) із позначенням кутів земельної ділянки, житлового будинку та надвірних будівель.

Далі, 27.04.1977 року, на ім»я ОСОБА_4 було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах з генпланом забудови (а.с.42-43) зі строком закінчення будівництва квітень 1980 року.

Свідоцтво ж про право власності на будинковолодіння, ОСОБА_4 було видано Косівською районною радою 03.09.1988 року та зареєстровано за № 80 (а.с.45).

Таким чином, судом встановлено, що як ОСОБА_7І.(спадкодавцю ОСОБА_3М.), так і ОСОБА_4, свідоцтво ж про право власності на їх будинковолодіння було видано в один день, 03.09.1988 року та зареєстровані за порядковими номерами № 79 та № 80, відповідно.

Згідно ч.3 ст. 103 ЗК України про добросусідство, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

А тому твердження ОСОБА_4, що сусідка ОСОБА_3 захопила частину її земельної ділянки та збільшила її площу майже на 0,05 га, оскільки згідно погосподарських книг 1987-1999 років вона була 0,17 га (а.с.100), а згідно Державного акту 0,2291 га (а.с.59), є безпідставним, оскільки суміжні користувачі самі зобов»язані зберігати межові знаки (в даному випадку ОСОБА_4 та ОСОБА_7І.), які їм було встановлено і з якими вони погодилися.

Окрім того, в судовому засіданні представник сільської ради з цього приводу дав пояснення, що розбіжність у площі земельної ділянки ОСОБА_3 відбулася за рахунок неточних обмірів.

Однак, площа і межа земельної ділянки різні поняття, а тому, в судовому засіданні не було доведено, що площа земельної ділянки ОСОБА_3 збільшилася саме за рахунок земельної ділянки ОСОБА_4

Також, в судовому засіданні не були доведені твердження ОСОБА_4, про незаконну добудову ОСОБА_3 житлового будинку зі сторони її земельної ділянки, який до такої добудови мав форму правильного прямокутника, оскільки як видно із копії технічного паспорта на житловий будинок складеного 17.06.1987 року (а.с.102-105), копія плану житлового будинку датована ще 20.06.1987 року і його схематичний вигляд цілком співпадає із схематичним зображенням вказаним у оскаржуваному Державному акті.

Судом також були заслухані свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які в судовому засіданні дали пояснення, що рів на межі між земельними ділянками сторін є там давно, хто його копав не знають, але сторони щороку його чистили: одного року одна сторона, іншого інша. Що ж до насаджень дерев, то ОСОБА_9 не бачила щоб їх садила ОСОБА_4

Як видно із оглянутих в судовому засіданні фотознімків, (а.с.14), то за ровом, на земельній ділянці ОСОБА_4 є залізна огорожа, яка складається з металевих конструкцій, обтягнутих металевою сіткою, тобто, земельна ділянка ОСОБА_4 зі сторони сусідки ОСОБА_3 відділена залізною огорожею (не тимчасового значення, як стверджувала ОСОБА_4М.), а рів за огорожею проходить на певній відстані від вказаної огорожі, тобто по земельній ділянці ОСОБА_3

Таким чином, в судовому засіданні було доведено наявність у позивачки ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку в с. Старі Кути, вул. Косівська 57, та правомірність його набуття. Відповідачка-позивачка ОСОБА_4 не представила суду ж жодних доказів про наявність у неї будь-яких прав (користування, власності) на земельну ділянку, якою вона користується із зазначенням відповідних її меж.

Окрім того, ще до звернення сторін до суду, постійна комісія Старокутської сільської ради, 11.05.2017 року склала акт обстеження земельної ділянки згідно заяви ОСОБА_4 та рекомендувала сторонам викликати землевпорядну організацію або сертифікованого інженера-землевпорядника, який в присутності комісії проведе винесення в натуру (на місцевість) спільні точки межі обох земельних ділянок (а.с.73).

Сторони ж цього не виконали, а в судовому засіданні не довели під ставність своїх позовних вимог.

Враховуючи наведене на підставі ст.ст. 15, 261, 391 ЦК України, ст.ст. 152, 155, 158 ЗК України та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою, відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до Старокутської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення сесії Старокутської сільської ради від 16-26 квітня 2007 р. та Державного акту на право власності на земельну ділянку, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Косівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: В.І. Гордій