Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 202/1692/16-ц

провадження № 61-6291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - відкрите акціонерне товариство «Дніпрометиз»,

третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду загальнодержавного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України в м. Дніпропетровську,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року у складі судді: Кочкової Н.О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ) «Дніпрометиз», третя особа: відділення виконавчої дирекції Фонду загальнодержавного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України в м. Дніпропетровську про визнання права на забезпечення та відновлення права на середньомісячний заробіток.

Позовна заява мотивована тим, що 07 квітня 1995 року при виконанні трудових обов'язків на ВАТ «Дніпрометиз» ОСОБА_2 була отримана виробнича травма. В результаті чого, висновком МСЕК 07 серпня 1995 року позивачу була встановлена стійка втрата професійної працездатності. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 відповідач у листопаді 1995 року виплатив позивачу одноразову допомогу та почав виплати втраченого заробітку. Вважаючи, що відповідач невірно застосував визначений середній заробіток у сумі 133,56 грн для обчислення розміру відшкодування шкоди, застосував не повні календарні місяці роботи та не скоригувавши на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності з урахуванням підвищення тарифних ставок, позивач неодноразово звертався до суду. У зв'язку з чим, просить визнати його право на забезпечення в разі часткової втрати працездатності та відновити його право на середньомісячний заробіток, який було застосовано в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2004 року, який потрібен для одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню в повному обсязі по травмі, отримані 07 квітня 1995 року в розмірі 456,02 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року в задоволені позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року визнано не поданою та повернуто. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що положення пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» до правовідносин, з якими звернувся ОСОБА_2, не можуть бути застосовані.

У червні 2016 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу в якій просить ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року скасувати та направити справу для продовження розгляду апеляційної скарги.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що суд при постановленні оскарженої ухвали не врахував, що позивачі у справах про відшкодування шкоди заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, звільняються від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

При поверненні апеляційної скарги апеляційний суд вказав, що згідно приписів пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час ухвалення оскарженої ухвали) позивачі у справах про відшкодування шкоди заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, звільняються від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх судових інстанціях. Однак, до вимоги ОСОБА_2 ця норма не може бути застосована, оскільки його позовні вимоги стосуються визнання права на забезпечення та відновлення права на середньомісячний заробіток.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Свої позовні вимоги про визнання права на забезпечення та відновлення права на середньомісячний заробіток ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що відповідач невірно застосував визначений середній заробіток у сумі 133,56 грн для обчислення розміру відшкодування шкоди та не скоригував на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності з урахуванням підвищення тарифних ставок. Такого роду позовні вимоги стосуються відшкодування шкоди заподіяної каліцтвом і охоплюються пунктом 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на час ухвалення оскарженої ухвали).

Таким чином апеляційний суд безпідставно поклав на ОСОБА_2 обов'язок зі сплати судового збору та передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною і повернув її.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року скасувати та передати справу до апеляційного суду Дніпропетровської області для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року скасувати.

Передати справу № 202/1692/16-ц до апеляційного суду Дніпропетровської області для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. І.Крат

В. П.Курило