ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 635/5360/15-ц

провадження № 61-6580св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником - адвокатом ОСОБА_5, на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Шинкарчука Я. А., та рішення апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бровченка І. О., Карімової Л. В., Бурлаки І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 6 червня 2007 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 укладено кредитний договір № HAEHG215040025, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 4 500,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 4 червня 2027 року.

Вказує, що ОСОБА_4 порушила взяті на себе за договором зобов'язання, тому ПАТ «КБ «ПриватБанк» скористалося правом вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, сплати нарахованих відсотків, комісії і інших, передбачених договором платежів.

За таких обставин позивач просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість, яка станом на 12 травня 2015 року становить 3 904,39 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США становить 80 352,35 гривень.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2016 року позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HAEHG215040025 від 6 червня 2007 року у розмірі 3 904,39 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США становить 80 352,35 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом - 2 714,41 доларів США; заборгованості за процентами - 375,75 доларів США; заборгованості за комісією - 140,40 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 673,83 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанцій дійшов висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_4 взятих на себе за кредитним договором зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, що призвело до виникнення у неї заборгованості у зазначеному банком розмірі.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2016 року змінено. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HAEHG215040025 від 6 червня 2007 року у розмірі 3 230,56 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США становить 66 484,92 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом - 2 714,41 доларів США; заборгованості за процентами - 375,75 доларів США; заборгованості за комісією - 140,40 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 13 867,42 гривень. У іншій частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2016 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції і стягуючи пеню у національній валюті - гривні, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на території України грошове зобов'язання виконується у національній валюті, тому нарахування і стягнення пені як штрафної санкції за неналежне виконання зобов'язання, повинно здійснюватися у гривні. З висновками суду першої інстанції щодо порушення позичальником взятих на себе за кредитним договором зобов'язань і наявності у неї заборгованості у обрахованому банком розмірі суд апеляційної інстанції погодився.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 через свого представника - адвоката ОСОБА_5 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2016 року і рішення апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Суди попередніх інстанції не звернули увагу на відсутність у матеріалах справи доказів отримання нею кредитних коштів, оскільки подана банком виписка по рахунку є неналежним і недопустимим доказом, тому не може прийматися судом до уваги.

Заявник зазначає, що суди не перевірили належним чином обставини відступлення ПАТ «КБ «ПриватБанк» прав вимоги за укладеним з нею кредитним договором ПАТ «Акцент-Банк» та не встановили, чи має позивач право звертатися до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Вважає, що суди першої і апеляційної інстанцій обмежили її у реалізації процесуальних прав, так як розглянули справу за її відсутності і безпідставно відхилили клопотання про витребування доказів. Суд апеляційної інстанції не розглянув подану нею заяву про застосування позовної давності, неподання якої до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 6 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № HAEHG215040025, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 5 400,00 доларів США на придбання житлового будинку з кінцевим строком повернення до 4 червня 2027 року і зі сплатою процентів за користування кредитом та комісії.

Позичальник зобов'язався здійснювати погашення кредитної заборгованості шляхом сплати щомісячного платежу в сумі 70,89 доларів США (пункт 7.1 кредитного договору № HAEHG215040025).

У пункті 3.2 кредитного договору № HAEHG215040025 зазначено, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, він сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі, визначеному пунктом 7.4 договору (2,46%), нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Пунктом 4.1 кредитного договору № HAEHG215040025 передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених пунктами 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

ПАТ КБ «ПриватБанк» виконало свої зобов'язання і надало позичальнику кредитні кошти.

ОСОБА_4 порушила умови кредитного договору № HAEHG215040025 щодо своєчасного погашення заборгованості.

Станом на 12 травня 2015 року заборгованість відповідача становить 3 230,56 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США еквівалентно 66 484,92 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом - 2 714,41 доларів США; заборгованості за процентами - 375,75 доларів США; заборгованості за комісією - 140,40 доларів США. Також за несвоєчасне виконання зобов'язань позичальнику нарахована пеня у розмірі 13 867,42 гривень.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку(стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Встановивши з поданих сторонами доказів, що ОСОБА_4 порушила умови укладеного з банком кредитного договору і своєчасно заборгованість не погашала, у зв'язку з чим банк скористався правом вимагати дострокового повернення кредиту, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості у вказаному банком розмірі, правильність нарахування якої ОСОБА_4 не спростувала.

Апеляційний суд, встановивши, що положеннями кредитного договору № HAEHG215040025 передбачено нарахування і сплату пені у гривні, правильно змінив рішення суду першої інстанції у відповідній частині і стягнув з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань у гривні у розмірі 13 867,42 гривень.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про недоведеність факту отримання нею кредитних коштів, оскільки позичальник певний час умови укладеного з банком кредитного договору виконувала, здійснювала погашення заборгованості, до банку з претензією щодо неотримання кредитних коштів не зверталася.

Відповідно до поданої ОСОБА_4 копії листа до ПАТ «КБ «ПриватБанк» від 27 січня 2016 року вона визнає себе клієнтом банку за укладеним 6 червня 2007 року кредитним договором № HAEHG215040025, тому посилання касаційної скарги на неотримання кредитних коштів є безпідставними.

Не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій доводи заявника про недоведення наявності у ПАТ «КБ «ПриватБанк» права на звернення до суду з цим позовом, так як судами встановлено, що банком відступлено право вимоги за укладеними з відповідачем кредитними договорами ПАТ «Акцент Банк» у грудні 2007 року і набуто відповідні права вимоги від ПАТ «Акцент Банк» у вересні 2014 року.

Касаційний суд відхиляє твердження заявника про порушення судами попередніх інстанції вимог цивільного процесуального законодавства у зв'язку з розглядом справи за її відсутності, оскільки ОСОБА_4 про перебування справи у провадженні суду була обізнана, її представники неодноразово зверталися до суду із заявами і клопотаннями, тобто вона не була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права.

18 липня 2017 року представник ОСОБА_4 відповідно до статті 158 ЦПК України у редакції Кодексу на час розгляду справи судом першої інстанції звернувся до Харківського районного суду Харківської області із заявою про розгляд справи за його відсутності, тому суд обґрунтовано розглянув справу за відсутності представника відповідача. В судовому засіданні під час перегляду справи у апеляційному суді був присутній представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, тому право відповідача на участь у судовому розгляді справи не порушене.

Помилковими є твердження заявника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права у зв'язку з нерозглядом її заяви про застосування позовної давності.

За змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Учасникам справи забезпечується рівний доступ до суду та умови для реалізації і захисту їх прав, що є складовою частиною гарантій справедливого правосуддя.

Стаття 10 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, закріплювала принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві, який включає в себе рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідач має право подати до апеляційного суду заяву про застосування позовної давності і така заява підлягає вирішенню апеляційним судом, у разі, якщо він не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, тому не мав рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не міг нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відповідач ОСОБА_4 була обізнана про перебування цієї справи у провадженні суду першої інстанції, її представники ОСОБА_6 і ОСОБА_7 неодноразово зверталися до суду із заявами і клопотаннями, тобто об'єктивних перешкод подати заяву про застосування позовної давності до суду першої інстанції самостійно або через представника у відповідача не було, тому доводи касаційної скарги у цій частині є помилковими.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про безпідставність нарахування їй комісії за договором, оскільки такими обставинами у ході розгляду справи у суді першої інстанції відповідач позов не заперечувала.

Відповідно до статті 400 ЦПК України касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, тому зазначені заявником у касаційній скарзі доводи щодо безпідставності нарахування комісії не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 3 230,56 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США становить 66 484,92 гривень, та пені у розмірі 13 867,42 гривень з додержанням норм матеріального і процесуального права, що, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині і рішення апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником - адвокатом ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 червня 2016 року, у незміненій судом апеляційної інстанції частині, та рішення апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук