АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1726/18 Справа № 422/9010/12 Головуючий у 1 й інстанції - Залімська Н.В. Доповідач - Максюта Ж.І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 26 вересня 2012 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 березня 2008 року він та відповідач уклали договір позики коштів, в цей же день позивач передав відповідачу 70000 грн., а ОСОБА_2 зобов'язався повернути гроші до 01 січня 2012 року, що підтверджується розпискою. На теперішній час борг погашено частково в сумі 27000 грн., решту боргу в сумі 43000 грн. відповідач до цього часу не повернув. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 43000 грн. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 43000 грн. (сорок три тисячі гривень) та судовий збір у розмірі 430 грн. (чотириста тридцять гривень).

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, обставини викладені в судовому рішенні не відповідають дійсності, оскільки він не брав у позивача гроші в борг, та не повертав йому частину цієї суми (а.с.23).

Заперечення на апеляційну скаргу позивачем не подавалось.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики коштів, в цей же день позивач передав відповідачу 70000 грн., а відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 01 січня 2012 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою.

На час розгляду справи в суді першої інстанції борг погашено частково в сумі 27000 грн., решту боргу в сумі 43000 грн. відповідач до цього часу позивачу не повернув.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов договору; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розглядаючи спір районний суд прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_3 є доведеним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суму коштів у розмірі 70000 грн. він у борг не брав, та не віддавав кошти у сумі 27000 грн не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки в матеріалах справи містяться власноручно написані ним розписки про отримання та повернення вказаних коштів (а.с.5,7).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не є переконливими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання про забезпечення доказів, тому законних підстав для скасування рішення суду немає.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено у повному обсязі, судові витрати понесені у зв'язку з її поданням не відшкодовуються.

керуючись ст.ст. 367, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко