ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4343/16-ц Номер провадження 22-ц/814/218/18Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Чумак О.В.

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про поновлення договору оренди землі,-

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про поновлення договору оренди землі на строк і на умовах передбачених раніше укладеним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі» - якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то, за відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який раніше встановлений договором. Тому просив поновити строк дії договору оренди земельної ділянки від 30 грудня 2008 року (кадастровий номер НОМЕР_1) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району на тих самих умовах строком на пять років, оскільки він на даний час користується даною земельною ділянкою.

Просив визнати поновленим на п'ять років та на умовах попереднього договору оренди землі від 30 грудня 2008 року, укладений між позивачем та Новосанжарською районною державною адміністрацією строкового платного користування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в землях запасу на території Великокобелячківської сільської ради, площею 9,48 га кадастровий номер НОМЕР_1.

Зобов'язати відповідача укласти додаткову угоду із позивачем про поновлення умов договору оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в землях запасу на території Великокобелячківської сільської ради, площею 9,48 га кадастровий номер НОМЕР_1, на умовах попереднього договору та на той же самий строк.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано поновленим на той же строк, і на тих самих умовах, договір оренди земельної ділянки від 30 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та Новосанжарською районною державною адміністрацією відносно земельної ділянки площею 9,48 га ріллі, для товарного сільськогосподарського товариства, на території Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району, кадастровий номер НОМЕР_1.

Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на користь ОСОБА_3 551,20 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_2, який його оскаржив посилаючись на те, що йому надана земельна ділянка розміром 2,00 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на земельній ділянці розміром 9,48 га яку орендує ОСОБА_3 Вважає, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не в повному обсязі з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення питання.

Просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилено.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Сторони в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, їх неявка в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційне провадження слід закрити з наступних підстав.

Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналогічна за змістом норма містилась і у статті 292 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України 2004 року права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Системний аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Так, матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору оренди землі від 20 грудня 2008 року Новосанжарською районною державною адміністрацією передано ОСОБА_3 на п'ять років в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 9,48 га на території Валикокобелячківської ради Новосанжарського району. Договір оренди землі, відповідно до статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі», набрав чинності після його державної реєстрації у відділі Держкомзему у Новосанжарському району 08 грудня 2010 року № 72.

Пунктом 7 договору оренди передбачено, що договір укладено на п'ять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

05 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держземагенства у Полтавській області з клопотанням про поновлення договору оренди земельної ділянки.

Листом від 08 липня 2016 року Головне управління Держземагенства відмовило у поновленні оренди земельної ділянки у зв'язку із тим, що законодавством передбачено передачу земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва для громадян та юридичних осіб через проведення земельних торгів у порядку статті 134 Земельного кодексу України.

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_3 посилався на те, що він продовжував користування виділеною земельною ділянкою; належно виконував свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди, а на його звернення уповноважений орган відмовив у поновленні дії строку договору оренди землі.

Разом з тим, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2, який не є стороною у справі, посилався на те, що йому надана земельна ділянка розміром 2,00 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на земельній ділянці розміром 9,48 га яку орендує ОСОБА_3, а тому вважав, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушено його права.

Однак, належних та допустимих доказів того, чим саме оскаржуваним рішенням вирішено питання про права ОСОБА_2, апелянт не надав.

Посилання апелянта, як на доказ, на довідку Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 02-24/137 від 10 квітня 2017 року відповідно до якої йому належить 2.00 га землі яка знаходиться на земельній ділянці розміром 9,48 га ріллі, яку орендує ОСОБА_3, не може бути доказом наявності у нього права власності на зазначену ділянку, оскільки Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області лише надано дозвіл на розробку технічної документації зазначеної земельної ділянки розміром 2,00 га ріллі.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що принцип «пропорційності» тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

На підставі вищенаведених обставин, а також враховуючи висновки, що містяться в Постанові Верховного Суду від 29.08.2018 року колегія суддів не вбачає підстав для розгляду по суті апеляційної скарги та приходить до висновку, що оскаржуваним рішенням суду питання про права ОСОБА_2 не вирішувалися, а скасування заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року, яким визнано поновленим на той же строк, і на тих самих умовах, договір оренди земельної ділянки від 30 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та Новосанжарською районною державною адміністрацією відносно земельної ділянки площею 9,48 га ріллі, для товарного сільськогосподарського товариства, на території Великокобелячківської сільської ради Новосанжарського району, кадастровий номер НОМЕР_1, призведе до порушення його права власності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

На підставі наведеного вище апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.362, 367, 374, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів:

У Х В А Л И Л А:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про поновлення договору оренди землі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 15.11.2018 року.

Головуючий суддя-доповідач Чумак О.В.

Судді: Дряниця Ю.В.

Пилипчук Л.І.