Справа № 463/3538/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/6478/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника ОСОБА_2-ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1, гараж АДРЕСА_2, автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2, грошові кошти в сумі 66 097 гривень, 97 коп., 4290 доларів США 61 цент та 1853 Євро 46 центів, розміщені на банківських рахунках станом на 27.08.2015 року, відкриті на ім'я ОСОБА_2.

Здійснено поділ спільного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 ідеальної частки гаражу АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальної частки автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальної частки автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на грошові кошти в сумі 33 048,98 грн., 2145,30 доларів США що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 57 493,36 грн., 926,73 Євро, що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 29 162,51 грн., які були розміщені на банківських рахунках станом на 27.08.2015р., відкриті на ім'я ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 119 704,85 грн. (сто дев'ятнадцять тисяч сімсот чотири грн. вісімдесят п'ять коп.).

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні автомобілем ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2 та передати ОСОБА_4 ключі та брелок сигналізації від автомобіля ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 4 117 грн. судового збору.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Звертає увагу, що договір та свідоцтво на право власності на об'єкти нерухомості оформлялись на її ім'я, оскільки Позивач у фінансуванні купівлі нерухомості адресою АДРЕСА_1, участі не брав та на частку, в той час, не претендував, ремонтні роботи у придбаному житлі здійснювались моїми власними зусиллями та коштами, а також родини (батьків). Даний факт підтверджується тим, що оплату усіх комунальних послуг та витрат на обслуговування квартири здійснювались особисто нею (вищезазначені докази долучено до матеріалів справи). Також вказує, що фактично шлюбні відносини між ними припинились з кінця 2012 року, оскільки позивач та вона не ввели спільно господарства, сумісного сімейного бюджету у них не було. Зазначає, що з моменту перебування ОСОБА_4 на службі в ЗСУ він не цікавився матеріальним та фізичним питанням виховання дочки, побутовими проблемами, а тому вважає, що не відповідає дійсності твердження Позивача про наявність спільних грошових коштів, які зберігались на поточних та депозитних рахунках.

Просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2, про поділ спільного майна подружжя та визнання за сторонами права власності - відмовити повністю. Судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши суддю - доповідача, представника ОСОБА_2-ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача ОСОБА_4, щодо заперечення доводів скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції входив з того, що зазначене позивачем у позовній заяві спірне майно придбане сторонами за час перебування у шлюбі, протилежного судом не встановлено, а тому таке відповідно до ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, та прийшов до висновку про можливість його поділу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29.04.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.08.2015 року між сторонами розірвано.

В період перебування сторін у шлюбі, 10.05.2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Гал-Дім» укладено договір доручення № 14 на участь в будівництві квартири АДРЕСА_1 (а.с.64-68). Також, 10.05.2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Гал-Дім» укладено доповнення до договору доручення № 14 від 10.05.2007 року на будівництво гаражу АДРЕСА_2 (а.с.69). Згідно умов даного договору, загальна вартість фінансування, зокрема, квартири становить 53 930 доларів США, що становить 272 346 грн. при умові курсу гривні до долара США в день підписання договору 5,05. Загальна вартість гаражу - 6977 доларів США, що еквівалентно 35 234 грн. Оплата в сумі 305 818 грн., згідно копії квитанції (а.с.71) проведена відповідачем 31.05.2007 року. В подальшому було проведено доплати, а саме 17.12.2008 року на суму 9750 грн. та 13.01.2009 року на суму 2443 грн.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 та гараж зареєстровано за ОСОБА_2 30.04.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності на вказану квартиру від 31.12.2008року за НОМЕР_3.

Крім того, згідно копії реєстраційного посвідчення (а.с.7), 07.05.2010 року відповідачем придбано автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (рами, кузова) НОМЕР_2.

Також, згідно відповіді ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (а.с.39), станом на дату розірвання шлюбу на рахунках відповідача розміщені грошові кошти в сумі 66 097 гривень 97 коп., 4290 доларів США 61 цент та 1853 Євро 46 центів.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте ними до шлюбу (п.1.ч.1ст.57 СК), та за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Стаття 60 СК України презюмує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, хоча можливість про добровільне вирішення спору судом надавалася неодноразово, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до роз'яснень п.п. 23, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року №11, закріплено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 371 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. (п.22 вищезгаданої постанови).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України в редакції, чинній на момент купівлі квартири, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.05.2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір відповідно до п.1 якого згідно з кредитним договором №1301/0507/71-150 від 17.05.2007 року іпотекодержатель надав ОСОБА_4 грошові кошти у вигляді кредиту в сумі 45 000 доларів США. Пунктом 2 іпотечного договору передбачено, що на забезпечення основного зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотеко держателю належне йому на праві приватної власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Згідно п. 4 іпотечного договору спірна квартира оцінена сторонами в сумі 56 823,93 доларів США.

Як вбачається з матеріалів справи, як кредитний, так і іпотечний договори укладено в період після реєстрації шлюбу та до укладення договору на участь в будівництві, а сама квартира, яка виступала предметом іпотеки набута позивачем у власність на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.2007 року, тобто в день укладення кредитного та іпотечного договорів. Крім того, судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що попереднім власником предмета іпотеки була матір позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана на кошти батька ОСОБА_2, які він отримав від реалізації належному йому нерухомого майна на підставі договорів купівлі - продажу, а також з коштів, отриманих ним у березні 2008 року в якості одноразової допомоги з відшкодування шкоди в сумі 37 980 грн. є безпідставними, оскільки суд, дослідивши надані сторонами спору докази на підтвердження обставин придбання спірної квартири, а саме те, що ОСОБА_2 не надано доказів, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, щодо набуття спірної квартири виключно за кошти батька, ОСОБА_6, прийшов до вірного висновку про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2, оскільки вищенаведений об'єкт нерухомого майна був придбаний з метою проживання в ній сім'ї в період перебування сторін у шлюбі, що був зареєстрований у 29.04.2007 року.

Більше того, з огляду на вартість спірного житла яка в еквіваленті до долару США на момент купівлі квартири згідно договору на участь в будівництві становить 53 930 доларів США, заощадження, отримані внаслідок відчуження батьком відповідача нерухомості жодним чином не могли дозволити придбати квартиру повністю за власні кошти, при тому що відшкодування отримано батьком відповідача взагалі в березні 2008 року, тобто по спливу майже одного року з моменту купівлі спірної квартири.

Відтак, задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції вірно врахував, що спірна квартира була куплена під час перебування сторін у шлюбі, у договорі дорученні № 14 на участь в будівництві квартири покупцем значиться відповідач ОСОБА_2, а не її батько, договір недійсним не визнавався, батько відповідача, ОСОБА_6, майнових претензій до сторін спору не заявляв.

Крім того, жоден з цих документів не підтверджує факту передачі виручених грошових коштів відповідачу і тим більше, використання останньою таких коштів для придбання спірного житла, не говорячи вже про те, що за змістом п. 2 ч. 1 ст. ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини вважається дарунок, а договір дарування валютних цінностей, як за правилами ЦК УРСР (ст. 244), чинного на момент відчуження нерухомості батьком відповідача, так і за правилами ЦК України 2003р. (ст. 719 ч. 5), чинного на момент отримання відшкодування в березні 2008 року, з огляду на суми, які вказує відповідач як дарунок, в даній справі повинен бути посвідчений нотаріально. В свою чергу, валютною цінністю, відповідно до ст. 1 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є як валюта України, так і іноземна валюта.

Недотримання під час укладення договору дарування встановленої законом форми позбавляє суд можливості встановити, чи дійсно дарувались грошові кошти, а головне, кому і коли вони дарувались - якщо в період шлюбу, то відповідачу особисто чи подружжю загалом.

На думку колегії суддів відповідачем не представлено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення договору купівлі квартири та проведення проплати за спірну квартиру, сторони припинили шлюбні відносини.

Що стосується грошових коштів в сумі 66 097 гривень 97 коп., 4290 доларів США 61 цент та 1853 Євро 46 центів, які були розміщені на рахунках відповідача станом на момент розірвання шлюбу, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про визнання права власності і стягнення 1/2 частини таких зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Як вбачається з довідки про стан банківських рахунків відповідача на момент розірвання шлюбу (а.с.78), яка надана самим відповідачем, всі ці рахунки, на яких розміщені спірні кошти відкриті в період перебування сторін у шлюбі.

Згідно довідки від 12.01.2017 року, яка надана банком на підставі ухвали суду, вісім рахунків є депозитними, два карткових, один зарплатний.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ч. 2 ст. 61 СК України, редакція якої не змінювалась з моменту укладення шлюбу і до його розірвання, є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

В п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз'яснено, що вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. 28 Постанови № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Доводи апеляційної скарги про те, що в первісній позовній заяві позивач заявляє позовні вимоги в частині поділу коштів розміщених на депозитних рахунках відповідачки в розмірі 10 000 гривень, однак після отримання, через запит суду, інформації з банку про дійсний розмір депозитів відкритих на ім'я відповідачки та значно збільшує позовні вимоги є безпідставними, оскільки необізнаність позивача про розмір грошових коштів, акумульованих на банківських рахунках відповідача, не може підтверджувати незаконність вимоги про визнання права власності та стягнення 1/2 їх частки, а навпаки лише підтверджує той факт, що ці кошти використані відповідачем без попередньої згоди на те позивача, що створює в останнього право на відповідну компенсацію.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічні положення закону закріплювались в ст. ст. 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом - ч. 1 ст. 71 СК України.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2811цс15 сформулював правову позицію від 30.03.2016р., в якій роз'яснив, що у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Суд першої інстанції беручи до уваги те, що квартира, гараж та автомобіль вважаються неподільною річчю, і жоден з колишнього подружжя не вніс на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, прийшов до вірного висновку про визначення ідеальних часток за позивачем та відповідачем по 1/2 ідеальної частки квартири, гаража та автомобіля, оскільки із проведенням поділу спільна сумісна власність трансформується у спільну часткову.

На думку колегії суддів, задовольняючи вимоги про поділ майна подружжя та стягнення з відповідача грошових коштів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, оскільки судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що кредитні кошти, за які придбано квартиру повертались сторонами спільно, а відтак немає підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя як за правилами ч. 2, так і за правилами ч. 3 ст. 70 СК України.

За загальним правилом, яке закріплено в ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України, частки співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. 30 згаданої вище Постанови, під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2016 року, з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі в розмірі 1000 грн., що не заперечується сторонами. Заборгованості по сплаті аліментів у позивача немає.

Посилання в матеріалах справи на те, що дитина сторін - ОСОБА_5 хворіє атопічним дерматитом та потребує спеціального харчування, не дає підстав для висновку, що внаслідок відступу від принципу рівності часток відбудеться захист інтересів відповідача, з яким проживає дитина, а по-друге, як вірно зазначено судом, відповідач не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами.

Проаналізувавши надані сторонами докази, показання свідків, які є суперечливими, і не узгоджуються між собою, суд першої інстанції прийшов до переконання, що предмети, зазначені позивачем у позовній заяві, як такі, що були придбані за час спільного подружнього поживання за їх спільні кошти, і які, на її думку, підлягають поділу, були набуті подружжям за час їх спільного подружнього проживання за їх спільні кошти, а відтак є спільною сумісною власністю колишнього подружжя і підлягають поділу.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 жовтня 2017 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.03.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета