Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 143/556/13-ц

провадження № 61-24135св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представник позивача - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 червня 2013 року у складі судді Бойчука О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Кучевського П. В., Рибчинського В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 30 січня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким останній надано кошти на споживчі потреби у сумі 50 000 грн зі строком повного повернення кредиту - 30 січня 2017 року, позичальник зобов'язався сплачувати кожного місяця встановлену згідно графіка погашення кредиту частину кредиту та відсотки за користування кредитом.

Для забезпечення своєчасності виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки від 02 лютого 2007 року, предметом якого є належний іпотекодавцям на праві власності житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею 78, 9 кв. м.

Банк вказував, що позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання з червня 2010 року, у зв'язку з чим станом на 12 березня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 88 099,10 грн.

Ураховуючи наведене, ПАТ «Ощадбанк» просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 02 лютого 2007 року, посвідченого державним нотаріусом на нерухоме майно - житловий будинок (літ. А) загальною площею - 78,9 кв. м у тому числі житлової площі 36,3 кв. м з відповідними будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1, які належать у рівних частках, по ?, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори 15 грудня 1990 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1804 та Договору про розподіл спадкового майна, посвідченого державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори 15 грудня 1990 року і зареєстрованого в реєстрові за № 1807, з метою погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 30 січня 2007 року, розмір якої на 12 березня 2013 року становить 88 099,1 грн, у тому числі: за основним боргом 44 402,21 грн, з них прострочена заборгованість за основним боргом - 24 819,12 грн, за процентами - 24 838,27 грн з них прострочені проценти - 24 838,27 грн, пеня - за простроченим основним боргом та процентами - 18 858,62 грн, встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки - 159 123 грн.

Встановити спосіб реалізації предмета належного у рівних частках 1/2 ОСОБА_3 та 1/2 ОСОБА_4 на праві приватної власності на житловий будинок з будівлями загальною площею - 78,9 кв. м, що знаходяться у Вінницькій області у АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі належно проведеної суб'єктом оціночної діяльності оцінки майна.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 червня 2013 року позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 02 лютого 2007 року, посвідченого державним нотаріусом на нерухоме майно - житловий будинок (літ. А) загальною площею - 78,9 кв. м, у тому числі житлової площі 36,3 кв. м з відповідними будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1 які належать в рівних частках, по ?, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори 15 грудня 1990 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1804 та Договору про розподіл спадкового майна посвідченого державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори 15 грудня 1990 року, з метою погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 30 січня 2007 року, розмір якої на 12 березня 2013 року становить 88 099,1 грн, у тому числі: за основним боргом 44 402,21 грн, з них прострочена заборгованість за основним боргом - 24 819,12 грн, за процентами - 24 838,27 грн з них прострочені проценти - 24 838,27 грн, пеня - за простроченим основним боргом та процентами - 18 858,62 грн, встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки - 159 123 грн.

Встановлено спосіб реалізації предмета належного у рівних частках 1/2 ОСОБА_3 та 1/2 ОСОБА_4 на праві приватної власності на житловий будинок з будівлями загальною площею - 78,9 кв. м, що знаходяться у Вінницькій області у АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки, у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановлено початкову ціну, визначену на підставі належно проведеної суб'єктом оціночної діяльності оцінки майна.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, надавши позичальнику кошти, а вона не виконує належним чином узяті на себе зобов'язання з повернення кредитних коштів та інших передбачених договором платежів. Оскільки відповідачі добровільно не виконують взятих на себе зобов'язань по сплаті кредиту, у зв'язку з чим станом на 12 березня 2013 року виникла заявлена банком заборгованість, то у рахунок її погашення необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який заявлено банком і який відповідає вимогам закону.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 червня 2013 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та відхилив доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції норм щодо спливу строку позовної давності, оскільки відповідної заяви відповідачами у суді першої інстанції заявлено не було.

Апеляційний суд вважав вартість предмету іпотеки співмірною із виниклою заборгованістю, оскільки при укладенні кредитного і іпотечного договорів сторони, діючи добровільно та свідомо, самі погодилися передати в іпотеку і визначити предметом іпотеки саме таке майно - житловий будинок, знаючи, що його вартість є вищою від суми кредитних коштів, отриманих від банку. Будь-яких заперечень боржник та іпотекодавці по цьому питанню не заявляли, тобто вони були згодні саме із таким співвідношенням суми кредиту і вартістю будинку, який передавали в іпотеку.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «Ощадбанк».

Інші відповідачі судові рішення не оскаржують.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що банком було пропущено строк позовної давності, тому не можна було звертати стягнення на предмет іпотеки.

Вважає, що судові рішення підлягають скасуванню, оскільки суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, не вказав початкову ціну продажу предмету іпотеки у грошовому вираженні. При цьому посилається на практику Верховного Суду України, висновки якого є обов'язковими для усіх судів України відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України 2004 року.

Вказує, що суди надали неправильну оцінку доказам банку, зокрема, розрахунку заборгованості та висновку оцінювача про ринкову вартість предмета іпотеки.

У запереченнях, поданих у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Ощадбанк» вказує, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Вважає, суди дійшли правильного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позичальником не виконуються зобов'язання по кредитному договору від 30 січня 2007 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 30 січня 2007 року відкрите акціонерне товариство «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», уклало з ОСОБА_2 кредитний договір № 4267, згідно якого остання отримала кредит у сумі 50 000 грн на споживчі цілі на 120 місяців зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 30 січня 2017 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16,5 % річних, комісійної винагороди та інших платежів у порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надавався готівкою.

Факт надання банком відповідачу та отримання нею кредиту у розмірі 50 000 грн підтверджується видатковим касовим ордером від 7 лютого 2007 року.

02 лютого 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та двома іпотекодавцями: ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці, як майнові поручителі боржника, з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору від 30 січня 2007 року, передають в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку у порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцям на праві власності.

Предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок, позначений літерою А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 78,9 кв. м, у тому числі житловою площею 36,3 кв. м і господарські будівлі: веранда А, ганок А1, сарай В2, Б, гараж В, літня кухня В1, погріб П/В, вбиральня Г, огорожа №1, 2. Вартість предмета іпотеки становить 87 412 грн.

Відповідно до експертної оцінки станом на 16 січня 2007 року вартість предмета іпотеки становить 126 863 грн.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконувала, у зв'язку з чим виникла заборгованість.

Згідно розрахунку суми боргу по кредитному договору, наданого банком, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором станом на 12 березня 2013 року становила 88 099,1 грн, що складається із: за основним боргом 44 402,21 грн, з них прострочена заборгованість за основним боргом - 24 819,12 грн, за процентами - 24 838,27 грн з них прострочені проценти - 24 838,27 грн, пеня - за простроченим основним боргом та процентами - 18 858,62 грн.

06 серпня 2012 року банком направлено боржнику ОСОБА_2 вимогу про дострокове повернення кредиту, яка отримана нею 10 серпня 2012 року.

07 серпня 2012 року банк направив іпотекодавцям: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вимоги про усунення порушень зобов'язань за кредитним договором від 30 січня 2007 року, які отримані відповідачами 10 серпня 2012 року.

Вимоги банку залишені без відповіді і без виконання боржником та іпотекодавцями.

Пунктами 3.2. і 3.2.2. кредитного договору визначені права банку, відповідно до яких при виникненні простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами чи комісійними винагородами (у разі їх стягнення згідно з умовами цього договору), а також в інших випадках, передбачених цим договором, банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно та все належне позичальнику майно, кошти та всі активи, що належать йому на праві власності.

Згідно з пунктом 3.1.3. іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором та/або цим договором, в тому числі: невиконання або неналежне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором в цілому або в будь-якій його частині, якщо прострочення строку будь-якого з платежів або його частин становить більше 2 (двох) місяців.

Пунктом 4.2 іпотечного договору визначено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником зобов'язання в цілому чи тієї або іншої її частини, а також у інших випадках, передбачених цим договором, іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному цим договором.

Пунктом 4.3 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги у повному обсязі, який визначається іпотекодержателем самостійно на момент реалізації права іпотеки, у тому числі, але не виключно: основну суму кредиту; проценти за користування кредитом; комісійну винагороду, визначену кредитним договором; нараховані та несплачені на момент реалізації права іпотеки штрафні санкції за порушення зобов'язань за кредитним договором (пеня, штраф); витрати, понесені іпотекодержателем у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацією, у тому числі витрати на оплату послуг аудиторів, адвокатів та інші документально підтверджені витрати іпотекодержателя, якщо вони будуть мати місце; спричинені іпотекодержателю збитки в повному обсязі.

Згідно з пунктом 6.1. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку платежу зобов'язання (або відповідна його частина) не буде виконано, а також у будь-який час незалежно від настання строку платежу у випадку невиконання іпотекодавцем будь-якого з своїх зобов'язань, передбачених цим договором та/або у випадку невиконання боржником своїх обов'язків, передбачених кредитним договором.

Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку (пункт 6.2 іпотечного договору).

Відповідно до частини першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

У статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 590 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частинами першою та другою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна (частини п'ята та шоста статті 38 Закону України «Про іпотеку»).

Встановивши, що ОСОБА_2 не виконує належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором від 30 січня 2007 року та станом на 12 березня 2013 року має заборгованість у розмірі 88 099,1 грн, вона та іпотекодавці: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не реагують на вимоги банку про погашення кредитної заборгованості, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позову ПАТ «Ощадбанк» та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення вказаної заборгованості.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували норми матеріального права щодо строку позовної давності, є безпідставними, оскільки жодним із відповідачів не було подано у суді першої інстанції відповідної заяви.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15, який правильно був врахований апеляційним судом.

Крім того, відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Зазначену правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374 цс17.

Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано норм матеріального права щодо спливу строку позовної давності, оскільки відповідачі не заявляли про його застосування під час розгляду справи місцевим судом.

Безпідставними є і доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції не вказано початкової ціни продажу предмету іпотеки, як на підставу для скасування судових рішень, з посиланням на практику Верховного Суду України, оскільки така ціна була встановлена місцевим судом у розмірі 159 123 грн у другому абзаці резолютивної частини судового рішення.

Крім того, питання обов'язкового встановлення початкової ціни реалізації іпотеки було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду і його висновки про застосування норми права до спірних правовідносин суд має враховувати (частина четверта статті 263 ЦПК України)

У постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Посиланням касаційної скарги на те, що суди надали неправильну оцінку доказам банку, зокрема, розрахунку заборгованості та висновку оцінювача про ринкову вартість предмета іпотеки фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості судових рішень судів першої та апеляційної інстанції касаційна скарга не містить.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися та правильно вирішили спір у межах заявлених позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 червня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк