Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 756/10814/15-ц

провадження № 61 - 2659 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючогоСтрільчука В. А.,
суддів:Карпенко С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року у складі судді Великохацької В. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Шахової О. В., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 4 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 071-2008-1025, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 51 500 швейцарських франків, що еквівалентно 254 839 грн 05 коп., зі сплатою 11,45 % річних строком до 1 квітня 2028 року. При цьому за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка у розмірі 34,35 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 4 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договори поруки № 071-2008-1025-Р/1, № 071-2008-1025-Р.

25 грудня 2013 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду про припинення зобов'язань за кредитним договором від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025, відповідно до умов якої ОСОБА_6 запропоновано прощення боргу за умови сплати ним грошової суми в розмірі 17 227,89 швейцарських франків у період з 25 грудня 2013 року по 25 листопада 2014 року включно в порядку, зазначеному в пункті 2.1, зі сплатою 0,0001 % річних.

Однак прийняті на себе зобов'язання щодо погашення основного боргу за кредитом та нарахованих відсотків позичальник не виконав. Письмові вимоги банку до позичальника та поручителів про погашення боргу залишились без задоволення.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025 у сумі 18 035,30 швейцарських франків.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025 в розмірі 18 035 швейцарських франків 30 сантимів. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025 в розмірі 18 035 швейцарських франків 30 сантимів. Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025 в розмірі 18 035 швейцарських франків 30 сантимів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 порушив умови кредитного договору та допустив заборгованість у розмірі 18 035,30 швейцарських франків, яка підлягає стягненню з боржника та окремо з кожного поручителя у солідарному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 9 лютого 2016 рокурішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.

У лютому 2016 року представником ОСОБА_6 - ОСОБА_9 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 лютого 2016 року, у якій заявник просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_6 залишити без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року, а у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовити в повному обсязі на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дали належної оцінки доказам щодо наявності третейської угоди між сторонами та всупереч вимогам закону не застосували норму пункту 6 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року; позовні вимоги банку до поручителів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі.

У квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ПАТ «Універсал Банк» на касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9, у якому банк просив оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що на час укладення додаткової угоди про припинення зобов'язань за кредитним договором від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025 (25 грудня 2013 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі і споживачів банку; позовна заява банку про стягнення кредитної заборгованості з боржника і поручителів у солідарному порядку була подана до суду в межах строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судувищевказану цивільну справу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судом першої інстанції установлено, що 4 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 071-2008-1025, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 51 500,00 швейцарських франків, що еквівалентно 254 839 грн 05 коп., зі сплатою 11,45 % річних строком до 1 квітня 2028 року.

Пунктом 1.1.1 кредитного договору передбачено, що за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка у розмірі 34,35 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 4 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № 071-2008-1025-Р/1, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_6 зобов'язань, які виникають з кредитного договору від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025.

Крім того, для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_8 було укладено договір поруки № 071-2008-1025-Р, за яким поручитель зобов'язалася солідарно відповідати перед кредитором за всіма зобов'язаннями ОСОБА_6, які виникають з кредитного договору від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025.

25 грудня 2013 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_6 було укладено додаткову угоду про припинення зобов'язань за кредитним договором від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025, відповідно до умов якої ОСОБА_6 було запропоновано прощення боргу за умови сплати ним грошової суми в розмірі 17 227,89 швейцарських франків у період з 25 грудня 2013 року по 25 листопада 2014 року включно в порядку, зазначеному в пункті 2.1, зі сплатою 0,0001 % річних.

Відповідно до пункту 3 додаткової угоди прощення боргу вважається таким, що відбулось лише після фактичного виконання позичальником умов, передбачених пунктами 2, 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 цієї угоди та з моменту підписання обома сторонами.

У випадку прострочення позичальником сплати хоча б одного платежу та/або неналежного виконання ним своїх зобов'язань згідно з пунктом 2.1 цієї угоди, з першого дня такого прострочення та/або неналежного виконання автоматично втрачають свою чинність пункти 2, 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 цієї угоди, а інші умови цієї угоди та основного договору зберігають свою чинність протягом строку дії основного договору, а позичальник зобов'язується виконувати свої зобов'язання за основним договором у повному обсязі і надалі.

Внаслідок неналежного виконання зобов'язання за кредитним договором станом на 18 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 18 035,30 швейцарських франків, з яких: 17 975,47 швейцарських франків - заборгованість за кредитом; 59,83 швейцарських франків - заборгованість за підвищеними відсотками.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

За змістом частини четвертої статі 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відхиляючи доводи відповідачів про те, що порука припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки банк направив 18 липня 2013 році вимогу про дострокове виконання основного зобов'язання, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що в результаті укладення 25 грудня 2013 року між ПАТ «Універсал Банк» та позичальником ОСОБА_6 додаткової угоди про припинення зобов'язань за кредитним договором від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025, основне зобов'язання ОСОБА_6 змінилось, а саме зменшилось, тому порука відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не припинилась.

Суд касаційної інстанції, погоджуючись з таким висновком, виходить з наступного.

Дійсно, направленням дострокової вимоги у липні 2013 року, ПАТ «Універсал Банк» змінив строк виконання основного зобов'язання, який мав настати 30 вересня 2013 року. Проте, до припинення поруки, а саме 25 грудня 2013 року, уклавши додаткову угоду, банк та позичальник врегулювали питання припинення зобов'язань за кредитним договором, та визначили, новий графік повернення позичальником заборгованості, розмір якої було зменшено шляхом часткового прощення боргу, крім того визначили, що зобов'язання за кредитним договором будуть вважатись припиненими за умови повного виконання позичальник своїх зобов'язань.

З огляду на викладене, твердження заявника про те, що для поручителів, строк виконання зобов'язання настав 30 вересня 2013 року, і саме з цієї дати потрібно обраховувати строк, протягом якого позивач міг задовольнити свої вимоги за рахунок поручителів - є необґрунтованим, оскільки порука є похідним зобов'язанням від основного, а тому строк виконання зобов'язання для поручителів, настає одночасно з настанням строку виконання основного зобов'язання, а не раніше.

Проте, оскільки позичальник допустив неналежне виконання також і умов додаткової угоди, банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту, надіславши позичальнику та поручителям ОСОБА_7, ОСОБА_8 вимоги від 28 квітня 2015 року про необхідність з моменту отримання цієї вимоги сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором та попередивши про те, що у випадку невиконання такої вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на 61-й день з моменту отримання цієї вимоги.

Зазначені вимоги відповідачами виконанні не були, а тому термін повернення кредиту настав достроково на 61-й день з моменту отримання вимоги, тобто з 6 липня 2015 року.

Таким чином, у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання зобов'язання, яке порушено боржником, починаючи з 6 липня 2015 року і протягом наступних шести місяців.

Установивши, що відповідачі не виконують належним чином умови взятих на себе зобов'язань, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку.

Зазначені висновки відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального.

Проте суди дійшли помилкового висновку про стягнення заборгованості окремо з боржника ОСОБА_6 з наступних підстав.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом договорів поруки № 071-2008-1025-Р/1, № 071-2008-1025-Р від 4 квітня 2008 року поручителі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та боржник ОСОБА_6відповідають перед банком як солідарні боржники.

При цьому умовами указаних договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

У зв'язку з викладеним, сума заборгованості за кредитним договором у даній справі, підлягала стягненню солідарно з боржника - ОСОБА_6 і поручителя ОСОБА_7, а також солідарно із боржника ОСОБА_6 і поручителя ОСОБА_8

Стягнення заборгованості ще окремо із боржника ОСОБА_6, як зазначено у абзаці другому резолютивної частин рішення суду першої інстанції, покладає на нього подвійну відповідальність за зобов'язанням.

У зв'язку з викладеним, ухвалені у справі судові рішення підлягають зміні, а саме: з резолютивної частини рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року підлягає виключенню другий абзац, а саме: «стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025 в розмірі 18 035 швейцарських франків 30 сантимів».

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 9 лютого 2016 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 лютого 2016 рокузмінити.

Виключити з резолютивної частини рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року другий абзац, а саме: «стягнути з ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 4 квітня 2008 року № 071-2008-1025 у сумі 18 035 (вісімнадцять тисяч тридцять п'ять) швейцарських франків 30 (тридцять) сантимів».

В іншій частині зазначені судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
СуддіС. О. Карпенко С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик