Справа № 654/99/18
Провадження №2/654/363/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2018 року

Голопристанський районний суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Охтень А.А.,

при секретарі Шешеня М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Гола Пристань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу у Голо пристанському районі ГУ Держгеокадастру у Херсонській області про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду, мотивуючи тим, що 28.12.2013 року помер його дідусь ОСОБА_2. Позивач є спадкоємцем другою черги, однак його мати відмовилась від спадщини на його користь.

Так, його дідусь, ОСОБА_2, за життя, а саме 30.05.2005 року уклав з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір довічного утримання, згідно з яким останні зобовязалися передати позивачеві у власність земельну ділянку на території Голо пристанського району Херсонської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, взамін чого дід зобовязався забезпечувати їх продуктами харчуванням, посезонним одягом та взуттям, надавати грошову допомогу для лікування. Однак уклавши даний договір, нотаріально його не посвідчили у звязку з неспроможністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 це вчинити в силу захворювання та необхідністю додаткових фінансових витрат, які були потрібні на лікування. 17.10.2006 року померла ОСОБА_3, 25.10.2007 року помер ОСОБА_4. Після їх смерті дідусь позивача не займався оформленням спадщини.

У зв"язку з викладеним, позивач вимушений звернутися до суду, просить визнати договір довічного утримання від 30.05.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладеним та визнати за позивачем право власності земельну ділянку, площею 10,97 га на території Садівської сільської ради Голо пристанського району Херсонської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; визнати договір довічного утримання від 30.05.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладеним та визнати за позивачем право власності земельну ділянку, площею 4,24 га на території Краснознамянської сільської ради Голо пристанського району Херсонської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлений позов підтримали, просили його задовольнити, визнати укладеними зазначені у позові договори довічного утримання дійсним та визнати за позивачем право власності на земельні ділянки в порядку спадкування після смерті дідуся. Пояснили, що за життя дідусь повністю виконував умови договору, після смерті підопічних користувався земельними ділянками, та вважав, що діє законно, відповідно до договорів довічного утримання. Позивач бажає після смерті дідуся оформити спадщину, однак нотаріус відмовляє, оскільки договори утримання не посвідчені у встановленому порядку.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 померла 17.10.2006 року, після її смерті залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 10,97 га на території Садівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 30.05.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, згідно з яким ОСОБА_3 зобовязалась передати позивачеві у власність земельну ділянку, площею 10,97 га на території Садівської сільської ради Голо пристанського району Херсонської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, взамін чого ОСОБА_2 зобовязався забезпечувати ОСОБА_3 продуктами харчуванням, посезонним одягом та взуттям, надавати грошову допомогу для лікування, починаючи з дати укладення договору. Договір складений у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений.

ОСОБА_4, помер 25.10.2007 року, після його смерті залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 4,24 га та 3, 27 га на території Краснознамянської сільської ради Голопристанського району Херсонської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 30.05.2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір довічного утримання, згідно з яким ОСОБА_7 зобовязався передати позивачеві у власність земельну ділянку, площею 4,24 га та 3, 27 га на території Краснознамянської сільської ради Голопристанського району Херсонської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, взамін чого позивач зобовязався забезпечувати відповідача продуктами харчуванням, посезонним одягом та взуттям, надавати грошову допомогу для лікування, починаючи з дати укладення договору. Договір складений у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 підтвердили, що дідусь позивач взяті на себе зобовязання за договором утримання виконував у повному обсязі, допомагав коштами та продуктами.

Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК ( 435-15 ). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно зі ст. 745 УК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 748 ЦК України встановлено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

У ході розгляду справи обєктивно доведено, що дідусем позивача укладалися договори довічного утримання у простій письмовій формі, умови договору виконані в повному обсязі.

Аналізуючи наведене, суд вважає, що зміст зазначених договорів відповідає вимогам ст. 744 ЦК України, проте вони не були нотаріально посвідченим. Але, оскільки ОСОБА_2 належним чином виконав умови договору довічного утримання існують правові підстави для визнання договорів довічного утримання дійсними в судовому порядку.

28.12.2013 року помер ОСОБА_2.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_2 є дідусем позивача.

Мати позивача, ОСОБА_10, відмовилась від прийняття спадщини.

За життя ОСОБА_2 не оформив належним чином спадщину після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно наданої довідки Голопристанської державної нотаріальної контори № 97/01-16 від 09.02.2018 року, після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спадкову справу не заведено, відомості про спадкоємців відсутні.

Згідно ст. 1276 ч. 1 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

На підставі вищевикладеного, оцінивши та дослідивши зібрані докази, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.3,10, 76-81, 89, 363-268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати договір довічного утримання, укладений 30.05.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, дійсним.

Визнати за ОСОБА_1, право власності право власності в порядку спадкової трансмісії на земельну ділянку, площею 10,97 га на території Садівської сільської ради Голо пристанського району Херсонської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Визнати договір довічного утримання, укладений 30.05.2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, дійсним.

Визнати за ОСОБА_1, право власності в порядку спадкової трансмісії на земельну ділянку, площею 4,24 га та 3, 27 га на території Краснознамянської сільської ради Голопристанського району Херсонської області із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А. А. Охтень