ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/7477/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"20" листопада 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Сирбул О.Ф.

з участю: секретаря - Петрик А.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максус Лізинг" про розірвання договору фінансового лізинку, стягнення коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у вересні 2018 року звернувся до суду з позовом до ТОВ "Максус Лізинг" про розірвання договору фінансового лізинку, стягнення коштів та моральної шкоди.

Просить визнати договір фінансового лізингу № 01391 від 22.03.2018 року недійсним, стягнути з ТОВ «Максус Лізинг» сплачені кошти в сумі 112 500,00 грн., проценти за безпідставне користування чужими грошовими коштами у сумі 9168,75 грн., інфляційні втрати за несвоєчасне повернення безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 1344,87 грн., моральну шкоду в сумі 30 000,00 грн., а також судові витрати та витрати на правову допомогу.

Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. 22.03.2018 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Максус Лізинг» було укладено договір фінансового лізингу № 01391, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб: Lada Vesta, седан, датою поставки якого визначено 29.03.2018 року.

Згідно умов вказаного договору, позивач 22.03.2018 року, відповідно до квитанції про сплату № 0.0.994885303.1, сплатив на розрахунковий рахунок ТОВ «Максус Лізинг» повну вартість предмету договору у сумі 112 500,00 грн.

Однак, у зазначений день автомобіль не прибув, крім того, відповідачем не було повідомлено позивача про причини затримки та нові терміни поставки предмета лізингу, а з червня 2018 року представники відповідача взагалі уникають контакту з позивачем.

Позивачем 23.06.2018 року та 25.06.2018 року на адресу відповідача було направлено заяву про розірвання договору фінансового лізингу № 01391 від 22.03.2018 року та про повернення сплачених коштів, у зв'язку з неналежним виконанням вказаного договору. Однак, відповідачем вказані заяви не одержано, договір не розірвано, кошти позивачу не повернуто, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Представник позивача у судове засідання з'явилась, на задоволенні позовних вимог наполягала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. На адресу суду повернувся конверт, в якому направлявся виклик до суду, з позначкою що «за закінчення встановленого строку зберігання».

Відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка була направлена за адресою місцезнаходження юридичної особи, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб, підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомлені відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Враховуючи викладене у суду є підстави вважати, що відповідач повідомлений належним чином.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, про що постановлено ухвалу суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22.03.2018 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Максус Лізинг» було укладено договір фінансового лізингу № 01391.

Відповідно до дотатку до вказаного договору, предметом лізингу за вказаним договором є: автомобіль марки "Lada Vesta", седан, поточна ціна якого 125 000,00 грн., датою та місцем поставки визначено 29.03.2018 року у м. Шостка.

Відповідно до квитанції № 0.0.994885303.1 від 22.03.2018 року на розрахунковий рахунок ТОВ «Максус Лізинг», позивачем сплачено грошові кошти у сумі 112 500,00 грн., як авансовий платіж за договором фінансового лізингу № 01391 від 22.03.2018 року.

Частиною 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги» встановлено, що фінансовими вважаються такі послуги, зокрема фінансовий лізинг.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги» визначено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору.

Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Стаття 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» надає право лізингоодержувачу: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмету лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Відповідно до п. 11.3 Договору набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати позивачем, як лізингоодержувачем, всіх платежів, передбачених даним Договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати відповідач, як лізингодавець, у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що лізингодавець передає предмет лізингу у користування лізингоодержувачу не пізніше 90 календарних днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію Договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору (у разі зміни вартості предмета лізингу), з урахуванням умов, викладених у п. 1.7 ст. 1 даного Договору.

Згідно п.п. 8.1, 8.2 Договору лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах на змінній основі та мають сплачуватись в українських гривнях за обмінним курсом долара США до української гривні, чинним на дату оплати.

Вказаним договором визначено термін «комісія за організацію Договору» - це першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що пов'язані з укладенням договору, в тому числі витрати, пов'язані з пошуком предмету лізингу. Розмір комісії відображається у даному Договорі та Додатку № 1 до Договору і становить 10% вартості предмета лізингу.

Відповідно до п. 9.1 Договору комісія за організацію договору це погоджений сторонами відсоток вартості предмету лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії договору. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку № 1 до даного договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

Відповідно до п.п. 3.3.1 Договору позивач зобов'язувався до отримання предмету лізингу на умовах та у порядку, передбаченим договором, сплатити передбачені Договором, платежі.

Згідно визначених у Договорі термінів, лізингові платежі всі види платежів, передбачених даним Договором.

З огляду на викладені положення, ст. 10 Договору передбачено також сплату лізингоодержувачем лізингових періодичних платежів.

Виходячи зі змісту п.п. 10.1, 10.3 лізинговий періодичний платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до Графіку сплати лізингових періодичних платежів (Додаток № 1 до Договору). Кожний лізинговий періодичний платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 18,49 % річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу.

На виконання умов договору позивачем було сплачено на рахунок ТОВ «Максус Лізинг» грошових коштів у сумі 125 000,00 грн., як авансовий платіж договору фінансового лізингу № 01391 від 22.03.2018 року.

Відповідно до п. 12.4. Договору «Максимальний строк повернення грошових коштів згідно з п. п. 12,1. ст. 12 даного Договору становить 30 (тридцять) банківських днів, з моменту отримання Лізингодавцем заяви Лізингоодержувача про розірвання даного Договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно з якими повинні бути перераховані грошові кошти».

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно п. 12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк встановленого чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку поверненню не підлягає.

Тобто, за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 20% від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію договору.

Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі включають в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію договору не є в розумінні ст. 16 Закону України «Про захист прав споживачів» лізинговим платежем, оскільки не відноситься до витрат лізингодавця, які безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Більш того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру комісії за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги.

За змістом укладеного правочину, розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Крім того, укладаючи правочин сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатками до договору, які до нього не долучені.

Однак, відповідно до листа ТОВ «Максус Лізинг» від 26.04.2018 року за №105, вбачається що напідставі заяви позивача від 01.04.2018 року, договір фінансового лізингу № 01391 від 22.03.2018 року вважається розірваним з 01.04.2018 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору фінансового лізингу № 01391 від 22.03.2018 року недійсним задоволенню не підлягають, оскільки він вже розірваний між сторонами, однак підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з ТОВ «Максус Лізинг» сплачених коштів в сумі 112 500,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за корстування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, враховуючи ч. 1 ст. 8 ЦК України, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем договору фінансового лізингу № 01391 від 22.03.2018 року, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за кристування чужими грошовими коштами у сумі 9168,75 грн. та інфляційні втрати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у сумі 1344,87 грн., розрахунок яких надано позивачем та перевірено судом.

Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Також згідно із п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач просить стягнути моральну шкоду в сумі 30 000 грн., але належної аргументації цьому не надав, тому суд вважає, що в задоволенні моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином позовна заява ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1934,94 грн.

Разом з тим, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги про стягнення на його користь з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не надано до суду відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті позивачем, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 173 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 173, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максус Лізинг" про розірвання договору фінансового лізинку, стягнення коштів та моральної шкоди -задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (, місцезнаходження якого: 02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 11-А, офіс 404-3) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1) сплачені кошти у сумі 125 500 (сто дванадцять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (, місцезнаходження якого: 02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 11-А, офіс 404-3) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1) проценти за безпідставне користування чужими грошовими коштами у сумі 9168 (дев'ять тисяч сто шістдесят вісім) грн. 75 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (, місцезнаходження якого: 02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 11-А, офіс 404-3) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1) інфляційні втрати за несвоєчасне повернення безпідставно одержаних грошових коштів у сумі 1344 (одна тисяча триста сорок чотири) грн. 87 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (, місцезнаходження якого: 02093, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 11-А, офіс 404-3) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 1934 (одна тисяча дев'ятсот тридцять чотири) грн. 94 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Дарницький районний суд міста Києва.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2018 року.

Суддя: