Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 753/6484/16-ц

провадження № 61-19665св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представник позивача - Макаренко Інна Валеріївна,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача -ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року у складі судді Коренюк А. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Левенця Б. Б., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»(далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 22 квітня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 11 080 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом з номінальною ставкою у розмірі 0,01 % річних, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів - до 23 квітня 2016 року, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів.

Вказувало, що ОСОБА_2 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 23 лютого 2016 року у розмірі 9 669,01 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 23 лютого 2016 року у розмірі 9 669,01 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 4 657,17 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 0,34 грн; заборгованість по комісії - 1 523,50 грн; штраф - 3 488 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк»заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 669,01 грн та 1 378 грн судових витрат за сплату судового збору.

Задовольняючи позов ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції виходив із того, що банк на виконання умов кредитного договору від 22 квітня 2013 року надав ОСОБА_2 кредитні кошти у повному обсязі, вона їх отримала, але станом на 23 лютого 2016 року належним чином не виконала свої зобов'язання за вказаним договором, внаслідок чого утворилась заявлена банком заборгованість, розмір якої відповідає вимогам закону та умовам договору.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2016 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції у межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та відповідно до вимог закону прийшов до правильного висновку про задоволення позову банку.

Апеляційний суд вказав, що відповідач належними та допустимими доказами не спростувала надані банком розрахунки заборгованості, які повністю відображають розмір заборгованості за договором, розрахунок завірений уповноваженою особою та скріплений печаткою банку. При цьому, суд відхилив заперечення відповідача щодо неправомірного нарахування банком комісії, оскільки така передбачена умовами договору.

У березні 2017 рокуОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки тому, що банком незаконно нараховувалася комісія, оскільки не доведено надання банком жодних комісійних послуг позичальнику.

Посилається на порушення процесуального права під час розгляду справи апеляційним судом щодо неправильного оформлення матеріалів справи та поведінки судді-доповідача під час судового засідання.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають не повністю.

Судами встановлено, що 22 квітня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 11 080 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% річних, з кінцевим строком повернення та сплати всіх платежів - до 23 квітня 2016 року, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів.

Згідно з пунктом 2.8 кредитного договору комісійна винагорода банку за управління кредитом становить 2,75 % від суми кредиту (без ПДВ). Комісійна винагорода розраховується від суми кредиту та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів.

Позичальник зобов'язується повертати отриманий кредит, сплачувати проценти за його користування, комісії, та/чи інші платежі за договором та штрафи у порядку, визначеному у пункті 12 Розділу 2 Договору.

Виконання позичальником зобов'язань з оплати простроченої заборгованості не звільняє його від зобов'язання з оплати штрафів, що передбачені цим договором у разі невиконання позичальником своїх зобов'язань, щодо сплати платежів за цим Договором.

Зобов'язання сплатити штрафи виникає у позичальника на п'ятий календарний день, з наступного робочого дня за днем вказаним до сплати чергового платежу за договором, згідно з графіком повернення кредиту, якщо станом на день виникнення зобов'язання зі сплати штрафу, зобов'язання позичальника щодо сплати платежів за цим договором виконані не будуть.

Згідно з додатком № 1 до кредитного договору від 22 квітня 2013 року сторони погодили погашення кредиту з 22 квітня 2013 року черговими платежами у строк до 23 числа кожного місяця у сумі 561,75 грн. Підписавши додаток, сторони погодили, що до суми щомісячного платежу включено 307,7 грн - за послуги банку. При цьому, у додатку № 1 зазначена реальна процентна ставка, яка становить 54,55 %.

Позичальник не виконувала належним чином свої зобов'язання згідно з умовами вказаного кредитного договору, внаслідок чого станом на 23 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 9 669,01 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 4 657,17 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 0,34 грн; заборгованість по комісії - 1 523,50 грн; штраф - 3 488 грн.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди попередніх інстанції не звернули увагу на те, що умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом у розмірі 2,75 %, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій зазначені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду України до уваги не взяли та дійшли помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь банку заборгованість по комісії.

При цьому, суди дійшли правильного висновку, що оскільки взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_2 належним чином не виконувала, то з неї підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 23 лютого 2016 року за тілом кредиту, відсотками за користування кредитними коштами та штрафами, які було розраховано банком відповідно до закону та умов кредитного договору.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень та не є підставою для їх скасування, оскільки у вказаній частині суди ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення. Судовий процес відбувся відповідно до вимог ЦПК України.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості судових рішень касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню у частині стягнення заборгованості по комісії з ухваленням нового рішення у цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог, в іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

У пункті 2 частини другої статті 141 судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, ураховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості по комісії у розмірі 1 523,50 грн, що становить 15,76 % від суми заборгованості за кредитним договором та відмову у цій частині у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк», з останнього на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 260,61 грн, що становить 15,76 % від сплаченого заявником судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року в частині стягнення заборгованості по комісії скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2про стягнення заборгованості по комісії у розмірі 1 523,5 грн (тисячу п'ятсот двадцять три гривні п'ятдесят копійок) відмовити.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2260,61 грн (двісті шістдесят гривень шістдесят одна копійка) на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк