КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1569/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 753/13041/15

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Дроздової Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року, постановлену у складі судді Леонтюк Л.К.,

про відмову у задоволенні заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги, визнання права власності на 1/ 2 частку спадкового майна,

встановив:

09 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги, визнання права власності на 1/2 частку спадкового майна.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове судове рішення, яким заяву задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд надав невірну оцінку показам свідків.

Вказує на те, що нововиявлені обставини існували на час розгляду справи: дійсно свідки, які дали свідчення в суді, існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і володіли достеменною інформацією про те, з якого часу позивач ОСОБА_2 почала спільне проживання із померлим ОСОБА_4,

Зазначена обставина не могла бути відома заявникові на час розгляду справи, оскільки заявнику не було відомо, що вказані свідки володіють даною інформацією і вони нададуть згоду свідчити у суді.

Також ця обставина входить до предмета доказування у справі та може вплинути на висновки суду про права та обов'язки учасників справи, адже в рішенні суду першої інстанції, яке переглядається, є неперевірені та недоведені факти, на яких ґрунтується рішення суду.

Так, в рішенні суду зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 знайомі з липня-серпня 2012 року, натомість свідки дали суду чітку інформацію про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були знайомі з осені 2009 року.

В рішенні суду є посилання на те, що ОСОБА_2 винаймала квартиру у ОСОБА_4 за договором піднайму, проте даний договір суду наданий не був, натомість свідки у процесі перегляду рішення дали свідчення, що ніякого договору піднайму не було.

Свідки зі сторони відповідача є пов'язаними родинними відносинами та мають особисту зацікавленість у вирішенні справи на користь відповідача, тоді як свідки заявника є повністю незацікавленими особами.

Свідки заявника зазначили, що зовнішня поведінка ОСОБА_4 та ОСОБА_2 свідчили про шлюбні відносини, та підтвердили факт спільного проживання саме в квартирі ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутність у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, у липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу понад п'ять років з жовтня 2009 року до часу відкриття спадщини 30 січня 2015 року; визнання за ОСОБА_2 права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 разом із спадкоємцями першої черги; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спадкового майна - квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з жовтня 2009 року почала проживати однією сім'єю з ОСОБА_4 у належній йому квартирі АДРЕСА_1, були пов'язані спільним побутом, мали спільне господарство, спільний сімейний бюджет, піклувались один про одного, проводили разом дозвілля. У період з листопада 2010 року по січень 2012 року ОСОБА_4 не працював і родина проживала тільки за рахунок коштів ОСОБА_2 З 2012 року позивач зареєструвала своє місце проживання у зазначеній квартирі.

В серпні 2014 року ОСОБА_4 був направлений на військові навчання, а з 10 листопада 2014 року приймав участь в антитерористичній операції на сході України, проте 30 січня 2015 року загинув унаслідок отриманої травми під час військових дій. Організацію повернення тіла та поховання здійснила ОСОБА_2

Посилаючись на викладені обставини, вважала, що є спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України, проте на підставі ст. 1259 ЦК України може бути віднесена до спадкоємців першої черги.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено ( а.с. 134-143, том 2).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року - залишено без змін ( а.с. 182-183, том 2).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року - залишено без змін ( а.с. 210-211, том 2).

Звертаючись із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами 09 лютого 2017 року, позивач посилалась на те, що 31 січня 2017 року вона розмовляла із громадянкою ОСОБА_7, яка проживає у АДРЕСА_3, та що ОСОБА_7 підтвердила позивачу, що добре пам'ятає та може підтвердити у суді той факт, що позивач проживає у АДРЕСА_1 цього ж будинку з осені 2009 року. А також може підтвердити, що у позивача із ОСОБА_4 були сімейні стосунки.

Зазначені обставини не були і не могли бути відомі позивачу, оскільки вона не спілкувалася з ОСОБА_7 особисто, та позивачу не було відомо про той факт, що ОСОБА_7 пам'ятає обставини, які мали місце у 2009 році та здатна підтвердити їх особисто.

Крім того, ОСОБА_7 самостійно опитала мешканців АДРЕСА_1 та встановила, що крім неї, факт проживання позивача за вказаною адресою можуть підтвердити інші мешканці, а саме: ОСОБА_8, ОСОБА_9

У заяві вказує, що свідчення зазначених неупереджених осіб є нововиявленими доказами, і їх покази спростовують факти, покладені судом в основу рішення.

Вважає, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є обставини, визначені п.1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України ( в редакції на час подання заяви).

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 30 серпня 2018 року виходив з того, що не вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, та вважав відсутніми підстави для перегляду рішення суду за новиявленими обставинами.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України (в редакції на час подання заяви, аналогічні положення закріплені в п.1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України в редакції Закону від 03.10.2017 року), підставами для перегляду рішення, ухвали суду у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Таким чином, нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п.п. 3-7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з'ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог частини четвертої статті 10 ЦПК, не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про те, що свідки, які були допитані судом під час розгляду її заяви, підтвердили обставини, що є предметом доказування по справі - проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з осені 2009 року однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначені доводи висновків суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не спростовують.

Показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_12 стосуються обставин, на які посилалася позивач ОСОБА_2 у своїй позовній заяві, апеляційній та касаційній скаргах, а відтак - не є нововиявленими обставинами в розумінні п.1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України ( п.1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України в редакції Закону від 03.10.2017 року).

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2 від 09 лютого 2017 року, позивач сама зазначає, що показання вказаних свідків є новими доказами у справі ( а.с. 216, том 2).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до переоцінки показань свідків, що були допитані судом першої інстанції під час розгляду справи, та показання яких були покладені в основу рішення суду від 18 квітня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції у рішенні від 18 квітня 2016 року виходив із того, що відсутні докази на підтвердження факту спільного проживання позивача із спадкодавцем однією сім'єю протягом п'яти років до моменту відкриття спадщини, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були пов'язані спільним побутом, мали спільні права та обов'язки протягом визначеного законодавством терміну.

Також суд виходив із того, що ОСОБА_4 загинув від вибухової травми у віці 44 роки, за життя був доволі фізично розвинутою людиною, за станом здоров'я пройшов призовну комісію до лав Збройних сил України, де виконував обов'язки військової служби, а тому відсутні жодні підстави вважати його таким, що перебував у безпорадному стані.

За змістом ст. 1259 ЦК України підставою для зміни черговості спадкування може бути доведена у встановленому порядку сукупність юридичних фактів: здійснення опіки над спадкодавцем, матеріальне забезпечення спадкодавця, надання іншої матеріальної допомоги спадкодавцеві, здійснення зазначених дій протягом тривалого часу та безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Таким чином, суд зробив висновки, що ОСОБА_2 не може бути віднесена до спадкоємців четвертої черги, а доказів про перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані, що відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України може бути підставою для надання права на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги, не надано.

Переглядаючи рішення суду в апеляційному порядку, Апеляційний суд м. Києва в ухвалі від 16 червня 2016 року зазначив, що судом проаналізовано дані показів усіх допитаних в судовому засіданні свідків та зроблено послідовний та мотивований висновок у сукупності із іншими доказами у справі; апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Таких самих висновків дійшов і суд касаційної інстанції в ухвалі від 23 листопада 2016 року.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що надання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на ухвалу суду від 30 серпня 2018 року переоцінки доказам, оцінених судом у рішенні від 18 квітня 2016 року, а також посилання апелянта на те, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 ґрунтується на неперевірених та недоведених фактах, - є безпідставним, оскільки законність та обґрунтованість зазначеного рішення суду була предметом перегляду в апеляційному та касаційному порядку.

Показання нових свідків щодо обставин, на які посилалась позивач у позовній заяві та під час розгляду справи, не є нововиявленими обставинами в розумінні п.1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України ( п.1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України в редакції Закону від 03.10.2017 року).

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (Ponomaryov v. Ukraine, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 відповідають обставинам справи та положенням процесуального закону.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта не спростовують наведеного і зроблених в ухвалі суду першої інстанції висновків, в зв'язку з чим підстави для її скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 30 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20 листопада 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.