Провадження № 2/645/31/18
Справа № 645/6710/15-ц

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2018 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Бабкової Т.В.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

за участю позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6 на підставі довіреності від 27.06.2017 року адвоката ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про виділ в натурі частки, переведення на позивача прав та обовязків співвласника-боржника з проведенням необхідного перерахунку, треті особи: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Відкрите акціонерне товариство ОСОБА_8 «Надра», -

ВСТАНОВИВ:

04.08.2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4, вимоги по якому в подальшому уточнила 25.12.2015 року наступним чином. Зокрема просила суд:

1. Визначити, що в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, яка є об'єктом права сумісної власності відповідача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_4, відповідачу ОСОБА_6 належить частка у розмірі 172/200 частини даної квартири;

2. Виділити в натурі частку відповідача ОСОБА_6 у розмірі 172/200 частини із обєкта права сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_9 - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1;

3. Перевести на позивача ОСОБА_2 права та обовязки (право власності) співвласника-боржника ОСОБА_6, у розмірі 145/200 часток квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка буде відповідати сумі боргу відповідача ОСОБА_6 перед позивачем на суму 150163,63 грн.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що рішенням суду з відповідача ОСОБА_6 на її користь було стягнуто 151500,00 грн., які були передані відповідачці ОСОБА_6 за договором дарування грошей від 14.03.2017 року. Залишок суми боргу на час звернення до суду складає 150163,63 грн. 14.03.2007 року ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 за згодою останньої уклав договір купівлі-продажу, за яким придбав у власність квартиру АДРЕСА_2, за 207050,00 грн. При цьому, ОСОБА_10 в купівлю даної квартири вклала належні їй на той момент на праві власності кошти у розмірі 151500,00 грн, які їй було подаровано ОСОБА_2 в день купівлі-продажу квартири. Враховуючи те, що в купівлю квартири ОСОБА_6 вклала подаровані їй кошти у розмірі 151500,00 грн, що підтверджується і тим, що договір дарування грошей передував договору купівлі-продажу з різницею в декілька годин, то у процентному співвідношенні це складає 73,17 % від загальної вартості квартири або 73/100 частини. Інша частина вартості квартири була сплачена за рахунок коштів, отриманих ОСОБА_4 в кредит від Відкритого акціонерного товариства ОСОБА_8 «Надра» ( далі - ВАТ КБ «Надра»). За таких обставин 73/100 частини загальної вартості квартири є особистою власністю ОСОБА_6, за яку остання сплатила кошти, які належали їй на праві особистої власності, а 27/100 частин це сумісна частка відповідачів, придбана за сумісні кошти їхнього подружжя, отримані в якості позики у банку в інтересах сімї. Таким чином, квартира знаходиться у спільній сумісній власності відповідачів, в якій частка ОСОБА_6 складає 173/200 частки, а ОСОБА_4 27/200 частки. Іншого майна, за рахунок якого можливо було б провести стягнення присуджених з неї коштів, у відповідачки ОСОБА_6 не встановлено. Позивач зверталася до ОСОБА_6 з пропозицією здійснити продаж належної їй частки для погашення боргу, а до відповідача ОСОБА_4 з пропозицією придбати у відповідачки належну їй частку квартири. Крім цього, позивачкою була заявлена пропозиція мирової угоди по справі, зміст якої відповідає наведеним пропозиціям до відповідачів, на що останні не відреагували. З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що виділ частки майна ОСОБА_6 із спільного майна неможливий, що підтверджується висновком відповідної експертизи, заперечення ОСОБА_4 проти виділу частки майна ОСОБА_6 із спільного майна і відмову боржника ОСОБА_6 продавати свою частку в спільному майні, ОСОБА_2 просила позовні вимоги задовольнити.

В якості правового обґрунтування свої вимог позивач посилалася на положення статей 57, 60, 70 СК України та статей 366 і 371 ЦК України.

Ухвалою суду від 05.01.2017 року позовну заяву ОСОБА_2 в частині визначення частки ОСОБА_6 в сумісній власності залишено без розгляду за заявою позивача (а.с. 52, 67, 68 том 2).

16.12.2015, 04.01.2017 року представники 3-ї особи ВАТ «КБ «Надра» надіслали суду заяви, в яких просили розглядати справу без участі представника ВАТ «КБ «Надра» (а.с. 64 том 2). При цьому, відповідно до листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 26.01.2016 року №27-4796/16, виконавчої дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 05.06.2015 року №113 «Про початок процедури ліквідації ВАТ «КБ «Надра» (а.с. 215 том 1).

20.01.2017 року представник 3-ї особи Фрунзенського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ( в подальшому назву змінено в процесі реорганізації на Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області) надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника 3-ї особи.

05.01.2016 року представник відповідача ОСОБА_6 звернувся до суду з запереченнями на уточнену позовну заяву, в яких просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо переводу на неї права власності на спірну квартиру відмовити та визначити, що частка ОСОБА_6 в спільній частковій власності на квартиру складає 3/100 частин. В обґрунтування свої вимог зазначив, що спірну квартиру було куплено за гроші, які було отримано ОСОБА_4 в кредит в сумі 15000,00 доларів США, одержані від матері ОСОБА_11 від продажу її квартири, в сумі 13000,00 доларів США за зібрані до шлюбу з ОСОБА_6 ОСОБА_4 кошти, а також незначну суму, яка залишилася у ОСОБА_6 після повернення боргів, які вона брала на лікування дитини (а.с. 81-83, 84-86 том 2).

09.02.2016 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з запереченнями на позов, в яких зазначив, що для придбання спірної квартири отримав кошти від матері у сумі 13000,00 доларів США, 15000,00 доларів США в кредит від банку і частково мав власні збереження. При цьому, зазначає, що на час придбання спірної квартири у шлюбі з ОСОБА_6 перебував лише 10 днів, а тому за цей час не міг нажити спільні кошти для придбання квартири у сумі 208000,00 грн (а.с. 219-220 том 1).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі судді Шевченко Г.С. від 28.09.2015 року у справі №645/6710/15ц було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 04.08.2015 року (а.с. 48 том 1).

Розпорядженням керівника апарату Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.03.2017 року №127 в звязку т із перебуванням судді Шевченко Г.С. у відпусці по пологам призначено провести повторний автоматичний розподіл судової справи №645/6710/15-ц, на підставі якого справу передано в провадження судді Бабковій Т.В. (а.с. 127 том 2).

Ухвалою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Бабкової Т.В. дану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні (а.с. 129 том 2).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників по справі та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, як окремо, так і в цілому з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного звязку, всі докази по справі, суд прийшов до наступного.

Статтею 55 Конституцію України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом ; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань; а відповідно до статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З копії рішення Фрунзенського районного суду Харківської області у складі судді Федорової О.В. від 04.06.2015 року у справі №645/9939/14-ц, яке набрало законної сили та ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01.07.2015 року, було залишено без змін, вбачається, що вимога позивачки ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про переведення права власності на частку ОСОБА_6 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, була предметом судового розгляду, за результатами якого позовні вимоги ОСОБА_2 були залишені без задоволення. При цьому, ОСОБА_2 доводила, що частка ОСОБА_6 у спільній сумісній власності подружжя, на квартиру АДРЕСА_3, яка зареєстрована за ОСОБА_4, за іншим субєктивним підрахунком позивачки становить 73/100 частини (а.с. 8-15 том 1).

На теперішній час судовим розглядом одностайно встановлено, що 03.03.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ВЛ №048681.

14.03.2007 року між подружжям ОСОБА_12 та ОСОБА_2 з однієї сторони (продавці за договором) і ОСОБА_13 з другої сторони (покупець за договором) було укладено договір купівлі-продажу квартири, який цього ж дня посвідчено та зареєстровано у реєстрі за номером 1422 приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_14, за яким продавці передали у власність покупцю належну їм на праві спільної часткової власності квартиру №35, що знаходиться в м. Харкові, вул. Тимурівців, буд. №70, а покупець прийняв у власність цю квартиру і сплатив за неї обумовлену цим договором грошову суму. За договором, продаж, що є дійсним наміром сторін, вчинено за суму 165640,00 грн (а.с. 154 том 1).

14.03.2007 року між ОСОБА_2 з однієї сторони (дарувальник за договором) і ОСОБА_6 з другої сторони (обдаровувана за договором) було укладено договір дарування грошей, який цього ж дня посвідчено приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_14, за яким ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_6 належні їй грошові кошти в сумі 151500,00 гривень, а ОСОБА_6 цей дарунок прийняла (а.с. 155 том 1). В процесі розгляду справи позивачка ОСОБА_2 посилалася, що саме вказані кошти, отримані нею та її чоловіком за договором купівлі-продажу належної їм на праві спільної сумісної власності квартири, вона передала за договором дарування у сумі 151500,00 грн. своїй онучці - відповідачці ОСОБА_6

Також, цього ж дня, тобто 14.03.2007 року між ОСОБА_15 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_16, за яким ОСОБА_15 зобовязалася передати у власність покупця квартиру під номером 49 у будинку №116 по Салтівському шосе у м. Харкові, а ОСОБА_4 зобовязався прийняти цю квартиру та сплатити за неї певну грошову суму. Відповідно до п. 3 цього договору, продаж квартири вчинюється за суму 207050,00 грн, які покупець сплачує продавцю після одержання кредиту від ВАТ «КБ «Надра» за договором кредиту №6/4/20/2007840-к/1114 від 14.03.2007 року. За п. 10 цей правочин вчинюється за згодою дружини покупця ОСОБА_6, згідно її заяви, підпис на якій засвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_16 14.03.2007 року (а.с. 157 том 1). Копія вказаної заяви ОСОБА_6 міститься у матеріалах справи на аркуші під номером 168 у тому 1.

Вказаний договір в силу умови, викладеної у пункті №11, є дійсно укладеним, що підтверджується витягами з Державного реєстру правочинів №3685882 та №3685893 від 14.03.2007 року (а.с. 158, 159 том 1).

Згідно листа-відповіді КП «Харківське БТІ» від 06.02.2017 року №2548, право власності на вказану квартиру зареєстровано на імя ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2007 року (а.с. 111 том 2).

При цьому, як звертає свою увагу представник відповідача ОСОБА_4 в своїх запереченнях, та є доведеним під час судового розгляду, на час укладення 14.03.2007 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_15 та ОСОБА_4 стосовно квартири № 49 у будинку №116 по Салтівському шосе у м. Харкові останній перебував у шлюбі з ОСОБА_17 незначний період часу - 10 днів.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2009 року у справі № 22-ц-547/2009 р. договір дарування грошової суми 151500,00 грн від 14.05.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, визнано недійсним на підставі ст. 229 ЦК України через наявність помилки, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_12 помилялись щодо наслідків правочину внаслідок похилого віку і правової необізнаності (а.с. 88 том 1).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2010 року у справі №2-370/10 за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_12 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про поновлення порушеного права та стягнення грошової суми, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 151500,00 грн., передані за договором дарування від 14.03.2007 року. Зі змісту мотивувальної частини даного рішення суду вбачається, що у судовому засіданні досліджувався договір дарування грошей від 14.03.2007 року, відповідно до якого сторонами є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Також, зазначено те, що гроші в сумі 151500,00 грн були передані позивачкою ОСОБА_2 в дарунок відповідачки ОСОБА_6 і цей факт визнавався і не оспорювався сторонами по справі (а.с. 86-87 том 1).

Згідно з довідкою Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 26.02.2018 року в провадженні державного виконавця зазначеного відділу знаходиться виконавче провадження за № 49351965 по виконанню виконавчого листа № 2-370/10 від 21.07.2010 року Фрунзенського районного суду м.Харкова про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 боргу у сумі 151500,00 грн. Наразі виконавче провадження залишається не виконаним ( а.с. 115-116, т.1, 56 т.3).

Грошові кошти, передані ОСОБА_6 з боку ОСОБА_2 у сумі 151500,00 грн., які на даний час відповідачкою в повному обсязі не повернені, за твердження ОСОБА_2 в ході примусового виконання боржницею ОСОБА_17 сплачено на її користь лише 1366,37 грн., а тому фактично не повернута на користь ОСОБА_2 грошова сума у розмірі 150163,63 грн., яка і стала підставою для обрання позивачкою відповідного способу захисту.

Перш ніж перейти до подальшого встановлення фактичних обставин справи та їх оцінки суд звертає увагу на чинні норми цивільного законодавства, якими регулюються правовідносини, що виникли між сторонами.

Положеннями ч. 1 ст. 371 ЦК України, якою визначений порядок звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, передбачено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 2 цієї статті виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Так, приписами статті 366 ЦК України визначено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом (ч. 1 статті).

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку (ч. 2 статті).

Дослідивши та проаналізувавши викладене суд встановив, що між сторонами у справі виникли спірні цивільно-правові відносини щодо реалізації, передбаченого приписами статей 366 та 371 ЦК України, порядку стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, та підставі для такого стягнення, а саме: переведення на позивача ОСОБА_2 прав та обовязків співвласника-боржника ОСОБА_6, у розмірі 145/200 часток спірної квартири, які на погляд позивача ОСОБА_2 належить ОСОБА_6 та за рахунок яких може бути задоволено боргові зобовязання ОСОБА_6 перед позивачкою.

З системного аналізу вказаних положень законодавчих норм вбачається, що звернення стягнення на частку майна співвласника-боржника, що є у спільній сумісній власності шляхом переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку, як спосіб погашення боргу боржником перед кредитором, може бути реалізований лише за наявності наступної сукупності послідовних юридичних фактів, а саме:

- у боржника відсутнє інше майно, на яке може бути звернене стягнення;

- неможливо виділити в натурі частку боржника із спільного майна, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи;

- позивач, як кредитор, вчинив дії, направлені на вимогу від боржника продажу його частки з направленням суми виторгу на погашення боргу;

- боржник відмовляється від продажу своєї частки в спільному майні.

Таким чином, для задоволення позовних вимог позивачки щодо переведення на неї прав та обовязків (права власності) співвласника-боржника ОСОБА_6, у розмірі 145/200 часток спірної квартири, необхідна наявність всіх вище перелічених юридичних фактів.

1) Щодо доводів позову ОСОБА_2 щодо відсутності у боржника ОСОБА_6 іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, суд зазначає наступне.

21.07.2010 року Фрунзенським районним судом м. Харкова на виконання рішення суду у справі №2-370/10 видано виконавчий лист, яким стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 151500,00 грн, передані за договором дарування грошей від 14.03.2007 року (а.с. 116 том 1).

З копії акту державного виконавця за квітень 2014 року вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого листа №2-370/10 від 21.07.2010 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 151500,00 грн, переданих за договором дарування грошей від 14.03.2007 року, під час виходу за адресою: АДРЕСА_1, не виявлено ліквідного майна, яке належить боржнику ОСОБА_6 (а.с.95 т.1).

Постановою державного виконавця від 22.10.2015 року виконавчий лист №2-370/10, виданий 21.07.2010 року, повернутий стягувачу у звязку з тим, що належне боржнику ОСОБА_6 майно, на яке може бути звернено стягнення, не виявлено і здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с.96 т.1).

Отже даний виконавчий лист в подальшому повторно предявлений до виконання та постановою державного виконавця Фрунзенського відділу ДВС від 11.11.2015 року відкрито виконавче провадження (а.с.115 т.1).

Відповідно до листа-відповіді Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області від 26.02.2018 року (а.с. 56 том 3), згідно інформації Пенсійного фонду України та ДФС від 27.02.2017 року, 11.09.2017 року боржник ОСОБА_6 доходів не отримує, рахунки в банківських установах не виявлені; згідно відповіді інформаційної системи «Пошук ТЗ» 26.01.2016 року, 17.03.2017 року, 19.09.2017 року, 08.02.2018 року транспортні засоби за боржником не зареєстровані; згідно відповіді ДРРПНМ від 26.04.2017 року та 23.11.2017 року нерухоме майно за боржником не обліковується. Наразі виконавче провадження залишається невиконаним.

Відповідно до пунктів 3, 5 та 21 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

З огляду на вказані приписи Закону України «Про виконавче провадження» суд приходить до висновку, що державним виконавцем у межах виконавчого провадження з метою забезпечення стягнення з боржника ОСОБА_6 заборгованості на користь ОСОБА_2 було вчинено ряд виконавчих дій, проте, суд вважає даний перелік дій неповним та таким, що безспірно не свідчать про відсутність у відповідачки ОСОБА_6 майна, на яке може бути звернено стягнення. Так, зокрема, суду не надано даних, що державним виконавцем було здійснено вихід за місцем фактичного проживання боржниці з метою безпосереднього виявлення у її володінні відповідного майна, що може бути предметом вилучення та передачі стягувачу та/або стягнення у виконавчому провадженні, - отже позивачем не доведено наявності вказаного юридичного факту.

2) Щодо неможливості виділити в натурі частки боржника із спільного майна суд бере до уваги нижче викладене.

Згідно ч. 3 ст. 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 364 встановлено, виділ у натурі частки із спільного майна не допускається, якщо він є неможливим в силу частини другої статті 183 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Разом з тим, на початку суд відзначає те, що необхідною умовою реалізації права кредитора на звернення стягнення на частку майна боржника, що є у спільній сумісній власності є попереднє визначення даної частки. Лише після того, як частка була визначена в арифметичному вигляді, кредитор одержує право вимагати виділу майна, що припадає на цю частку, в натурі з метою звернення стягнення на нього.

В той же час самостійні позовні вимоги щодо визначення частки ОСОБА_6 у спільній сумісній власності ОСОБА_4 з боку ОСОБА_2

Доводи ОСОБА_2 стосовно того, що частка ОСОБА_6 у спільній сумісній власності подружжя на квартиру АДРЕСА_3, яка зареєстрована за ОСОБА_4, за її підрахунком становить 145/200 частин є хибними та не доведені наданими суду доказами.

Як було встановлено вище, 14.03.2007 року під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_6 ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу придбав у власність квартиру № 49 у будинку №116 по Салтівському шосе у м. Харкові. Умовами пункту 3 цього договору було встановлено, що покупець сплачує продавцю кошти за набуття у власність квартири після одержання кредиту від ВАТ «КБ «Надра» за договором кредиту №6/4/20/2007840-к/1114 від 14.03.2007 року.

Відповідно до змісту вищезгаданого кредитного договору, укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ «КБ «Надра» 14.03.2007 року банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 15000,00 доларів США на проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №798 від 14.03.2007 року, що укладений між позичальником та ОСОБА_15, згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно квартиру №49, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Салтівське шосе, буд. 116 (а.с. 200-201 том 2).

З метою забезпечення виконання зобовязання ОСОБА_4, що виникає із договору кредиту №6/4/20/2007840-к/1114 від 14.03.2007 року, 14.03.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №6/4/20/2007/980-І/115, за яким банку було передано в іпотеку належну відповідачу квартиру № 49 у будинку №116 по Салтівському шосе у м. Харкові (а.с.202 т.2).

Зазначене свідчить про те, що грошові кошти у розмірі 15000,00 були одержані відповідачем ОСОБА_4 на підставі договору кредиту саме з метою придбання вказаної квартири.

Підставою для вказаних вимог ОСОБА_2 є посилання на придбання спірної квартири за спільні кошти членів сімї ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , зокрема на внесення останньою у під час придбання квартири подарованих їй грошей у розмірі 151500 грн. згідно договору дарування 14.03.2007 року.

Враховуючи наявність рішення Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2009 року, яким вказаний договір дарування визнаний недійсним, та рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.05.2010 року, яким з ОСОБА_6 стягнуто на користь ОСОБА_2, ОСОБА_12 подарованих ними 151 500 грн., також суд вважає вимоги ОСОБА_2 безпідставними, оскільки з цих судових рішень випливає момент недійсності договору дарування з моменту його укладення висновок про необхідність повернення отриманих за недійсним договором грошових коштів в розмірі 151 500 грн.

Вказані висновки зазначені також і в рішенні Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.02.2014 року у справі №645/2142/13ц, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про поділ спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності, та зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_12 до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання права власності, а.с. 142 т.1.

В описовій частині цього рішення наведені також пояснення третьої особи - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_16, згідно яких нею в приміщенні відділення №20 ФВАТ КБ «Надра» було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_15 та ОСОБА_4 Цей договір було посвідчено в приміщенні банку через те, що квартири купувалася за частково кредитні кошти, отримані ОСОБА_4 у цьому ж відділенні. На момент посвідчення договору їй про наявність будь-яких інших домовленостей відносно придбання цієї квартири та інших договорів не було відомо. При посвідченні договору у приміщенні знаходились ОСОБА_15, ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_6 Будь-яких заяв з боку третіх осіб на час посвідчення договору не надходило (а.с. 91-94 том 1).

З врахуванням наведеного вище, отримані 14.03.2007 року ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 151500 грн. за наявності факту недійсності договору дарування не можуть оцінюватися судом як особиста приватна власність дружини та відповідний внесок останньої під час купівлі спірної квартири у сенсі положень ч.1 ст. 57 СК України.

Відповідно до пунктів 23 та 24 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11:

- вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно

встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час

припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і

час його придбання;

- при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття його під час шлюбу, але й підставами його набуття, спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна та джерелами коштів, що були використані для його набуття. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, потрібно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Також, суд критично ставиться до підрахунків позивачки при визначенні ОСОБА_6 частки у праві на квартиру № 49 у будинку №116 по Салтівському шосе у м. Харкові, шляхом використання розміру коштів переданих ОСОБА_6

Так, суд відзначає, що станом на 14.03.2007 року офіційний курс гривні до іноземної валюти долар США за даними Національного банку України складав 5,05 грн.

Приймаючи до уваги доведений самим змістом як договору кредиту №6/4/20/2007840-к/1114 від 14.03.2007 року, так і договору купівлі-продажу спірної квартири факт придбання квартири частково за рахунок кредитних коштів, суд констатує, що відповідачем ОСОБА_4 за договором кредиту було отримано грошові кошти у розмірі 75750,00 грн, що еквівалентно 15000,00 доларів США. За таких обставин різниця між вартістю квартири та розміром отриманого відповідачем ОСОБА_4 кредиту складає 207050,00 грн 75750,00 грн, що дорівнює 131300,00 грн, що свідчить про хибність підрахунків позивачки.

Більш того, представник ОСОБА_6 у своїх запереченнях на позов та в судовому засіданні зауважував, що отримані від ОСОБА_2 кошти використані відповідачкою для іншої мети, ніж придбання квартири, зокрема, повернення боргів, які утворилися внаслідок одержання у третіх осіб коштів на лікування дитини.

Разом з тим, з наведеного вище рішення суду встановлено, що не заперечується сторонами у справі, що з часу відкриття виконавчого провадження на рахунок з обліку депозитних сум від боржника ОСОБА_6 надійшли грошові кошти в сумі 1000,00 грн 13.11.2013 року, та 500 грн 31.03.2014 року, з яких стягнуто на користь держави 133,69 грн виконавчого збору та 1336,93 грн за розпорядженням державного виконавця від 30.10.2014 року перераховано на користь ОСОБА_2 на рахунок ХД УДППЗ «Укрпошта», - тобто, позивачем у позовній заяві було безпідставно вказано суму заборгованості відповідачки ОСОБА_6, на підставі якої заявлено вимоги у прохальній частині позовної заяви.

У цьому контексті суд погоджується і з доводами представника ОСОБА_4, який зазначає, що посвідчення договорів купівлі-продажу та дарування було здійснено у різних нотаріусів, а тому, з урахуванням нотаріальної таємниці, позивач, взагалі беззаперечно не може стверджувати про використання її коштів саме для купівлі квартири. Дійсно з матеріалів справи судом не було встановлено, а стороною позивача суду не було надано доказів, які б свідчили про передування 14.03.2007 року факту укладення договору дарування грошових коштів між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладенню договору купівлі-продажу квартири відповідачем ОСОБА_4

Продовжуючи аналіз наявності наведеного юридичного факту, яки є підставою для застосування порядку, передбаченого статтями 366, 371 ЦК України, суд зазначає, що для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість для цього у справі проводяться будівельно-технічні та земельно-технічні експертизи. З пункту 6 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 № 7 вбачається, що виділ може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У постанові від 03.04.2013 року у справі №6-12цс13 Верховний Суд України виклав правову позицію, відповідно до якої визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників, а також дійшов правового висновку, за яким

виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Відповідно до Висновку судової будівельно-технічної експертизи №7773, складним 19.10.2016 року, вбачається, що з технічної точки зору виділити ? частки квартири №49 по Салтівському шосе 116 в м. Харкові не надається можливим (а.с. 27-30 том 2).

Таким чином, у справі була проведена будівельно-технічна експертиза квартири, що належить ОСОБА_4, за результатами якої зроблений висновок, що з технічної точки зору виділити ? частки квартири не надається можливим. Однак, не є зрозумілим, враховуючи проаналізовані вище обставини справи та зроблені на їх підставі висновки суду, з чого виходила сторона позивача ставлячи на вирішення експерта питання про можливість виділу саме ? частки кварти, в той час як в подальшому сама позивачка доводила факт належності ОСОБА_6 145/200 часток. Таким чином, беручи до уваги викладене, суд не бере до уваги відповідний висновок експертизи як такий, що не містить інформації про можливість виділу частки квартири ОСОБА_6, яка їй в дійсності ймовірно могла б належати.

Тому, суд вважає, беручи до уваги те, що сторонами по справі не надано достатніх та достовірних доказів, які б обєктивно надали можливість встановити частку майна ОСОБА_6 у спірній квартирі, а також не доведено технічної можливості виділу частки ОСОБА_6 з квартири, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4, зокрема, не надано відповідного висновку судової будівельно-технічної експертизи, - суд стверджує про недоведеність стороною позивача вказаного вище юридичного факту, який був предметом дослідження.

Щодо вчинення позивачкою інших юридичних фактів, а саме як кредитором дій, направлених на вимогу від боржника продажу його частки з направленням суми виторгу на погашення боргу, та відмови боржник від продажу своєї частки в спільному майні судом встановлено наступне.

В матеріалах справи містяться заяви позивачки ОСОБА_2 до відповідачів по справі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 від 11.09.2015 року, в яких викладені пропозиції до них, аналогічні тим, що викладені у заяві про пропозицію мирової угоди по справі, які 16.09.2015 року було направлено відповідачам по справі, що підтверджується копіями фіскальних чеків та описами вкладень до цінних листів. Однак, позивачкою не надано жодних доказів, які б свідчили про факт отримання вказаних цінних листів з заявами відповідачами у справі (а.с. 52, 53 том 1).

В межах провадження по справі №645/9939/14-ц, що розглядається, позивачкою 05.10.2015 року було надано через канцелярію суду заяву про пропозицію мирової угоди по справі, в якій з метою погашення заборгованості у розмірі 150163,07 грн запропонувала ОСОБА_6 реалізувати частину квартири, яка є її з ОСОБА_4 сумісною власністю, а ОСОБА_4 запропонувала реалізувати першочергове право викупу частки квартири ОСОБА_6, яка перебуває у сумісній власності (а.с. 51 том 1).

Зазначене свідчить і про відсутність даних юридичних фактів, оскільки ні в позасудовому порядку, ні під час судового розгляду зі сторони позивача до відповідачки ОСОБА_6 не висувалася вимога продажу її частки в квартирі з направленням суми виторгу на погашення боргу, і як наслідок не мала місця її відмова від її продажу.

З огляду на наведене, керуючись положеннями вищевикладених законодавчих норм, зокрема, приписами статей 366 та 371 ЦК України, беручи до уваги відсутність сукупності необхідних для застосування, передбаченого даними нормами порядку, юридичних фактів, суд приходить до висновку про неможливість задоволення вимоги позивача щодо переведення на неї прав та обовязків (права власності) співвласника-боржника ОСОБА_6

Питання щодо визначення дійсної вартості спірної квартири, яке необхідне для правильного вирішення питання щодо наступного перерахунку, через наявність заперечень з боку позивачки ОСОБА_2С в судовому засіданні не вирішувалося. На обґрунтування власних позовних вимог та заперечень проти призначення відповідної експертизи ОСОБА_2 посилалася на необхідність порівняння саме вартості спірної квартири на момент її придбання відповідачем ОСОБА_4 з розміром грошової суми, переданої ОСОБА_6

Крім того, розглядаючи у якості ще однієї підстави для відмови у задоволенні позову, суд виходить з приписів частини 1 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження», якою встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя, та бере до уваги те, що 14.03.2017 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 в якості забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором було укладено договір іпотеки №6/4/20/2007/840-К/1115, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає квартиру №49, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Салтівське шосе, буд. 116, вартість якої складає 206500,00 грн. (а.с. 202 том 2). Враховуючи те, що спірна квартира є предметом іпотеки, а вимога про стягнення з відповідачки ОСОБА_6 заборгованості у розмірі 151500,00 грн. виникла після виникла пізніше, ніж укладено договір іпотеки, ВАТ КБ «Надра», щодо якого наразі здійснюється процедура ліквідації, не звернено стягнення на спірну квартиру та не надано письмової згоди на звернення на неї стягнення третіми особами (позивачем по справі), суд вважає, що вимоги позивача в силу даної норми є необґрунтованими і безпідставними, такими, у задоволенні яких слід відмовити.

Перш ніж зробити остаточний висновок у справі суд, керуючись положеннями статей 12 та 81 ЦПК України, зауважує, що у відповідності з принципом змагальності, обовязок доказування покладений на сторін у справі, тому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_16 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

У рішенні від 10.11.2005 р. ОСОБА_4 Європейського Суду з прав людини у справі «Какуллі проти Туреччини» зазначається, що згідно з практикою, закон є чинним положенням, яке застосовується з урахуванням тлумачення, яке дають йому компетентні суди.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ч. 5 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників по справі та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, враховуючи обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях, а відтак задоволенню не підлягають.

Виходячи з положень ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, суд вважає за необхідне судові витрати, повязані з розглядом справи, покласти саме на позивача.

Проте, суд зазначає, що під час звернення позивачки до суду з позовною заявою нею не в повному обсязі було сплачено судові витрати у вигляді суми судового збору, зокрема, не сплачено судовий збір за звернення до суду з позовною вимогою, яка має немайновий характер, а тому, на підставі пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції від 29.09.2015 року, яка діяла на момент уточнення позивачем ОСОБА_2 своїх позовних вимог, та виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка визначена Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» та мала місце станом на 01.01.2015 року, суд вирішив стягнути з позивачки суму судового збору у розмірі 241,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 про виділ в натурі частки, переведення на позивача прав та обовязків співвласника-боржника з проведенням необхідного перерахунку, треті особи: Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, відкрите акціонерне товариство ОСОБА_8 «Надра» залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 241 (двісті сорок одна) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): м. Харків, Салтівське шосе, 116, кв. 49.

Відповідач ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): м. Харків, Салтівське шосе, 116, кв. 49.

Відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): м. Харків, Салтівське шосе, 116, кв. 49.

Третя особа Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, місцезнаходження: м. Харків, вул. Біблика, 18.

Третя особа відкрите акціонерне товариство ОСОБА_8 «Надра», місцезнаходження: 61002, м. Харків, вул. Лермонтова, 8.

Повне судове рішення складено 27.06.2018 року.

Суддя