Ухвала

03 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 495/87/15-ц

провадження № 61-22587св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, ОСОБА_6, Виконавчий комітет Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (далі - ВК Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області) про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що заповіт від 12 травня 2008 року, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений секретарем Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, вчинений із чисельними порушеннями вимог Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України», а тому, відповідно до статті 1257 ЦК України, є нікчемним. Будівництво спірного житлового будинку закінчено у період перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у шлюбі, а тому таке майно є їхньою спільною сумісною власністю. За життя ОСОБА_8 05 червня 2008 року склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла йому, а отже, він є сподкоємцем після смерті ОСОБА_8, яка в свою чергу, прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 на спірний житловий будинок.

З урахуванням викладеного, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив визнати заповіт від 12 травня 2008 року, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений секретарем Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області - нікчемним; визнати житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визнати його таким, що прийняв спадщину після померлої ОСОБА_8 на вказаний житловий будинок та визнати за ним право власності; встановити факт належності ОСОБА_7 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1; визнати ОСОБА_8 такою, що прийняла спадщину від ОСОБА_7 у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1; встановити факт належності ОСОБА_8 вказаного житлового будинку.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що складений 12 травня 2008 року ОСОБА_7 заповіт є дійсним, таким, що відповідає вимогам закону, оскільки посвідчений секретарем Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської областіОСОБА_9, яка відповідним рішенням Мологівської сільської ради була уповноважена на здійснення нотаріальних дій, а волевиявлення заповідача - ОСОБА_7 під час складання заповіту було вільним і відповідало його волі. При цьому в матеріалах справи відсутні, а позивачем не представлено доказів, які б свідчили, що майно (житловий будинок по АДРЕСА_1):нажите (набуте) у період спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і перебування у зареєстрованому шлюбі; було нажите (набуте) не ОСОБА_7 самостійно (за особисті кошти, працю), а за спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя (ОСОБА_7 та ОСОБА_8), а тому відсутні підстави для висновку, що спірне майно є спільною (сумісною) власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8, як таке, що придбано під час перебування сторін у зареєстрованих шлюбних відносинах. Позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 стосуються не його прав та обов'язків, а прав та обов'язків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є померлими, однак згідно з діючим законодавством позивач не має права звертатись до суду з такими вимогами, оскільки він може звернутись до суду виключно за захистом своїх прав та інтересів, крім того, цивільно-процесуальна дієздатність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 припинилася у зв'язку з їхньою смертю. ОСОБА_10 не надано доказів, які б свідчили, що ОСОБА_8 прийняла спадщину від ОСОБА_7 у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та оформила за собою право власності на вказаний будинок. Вимоги ОСОБА_4 випливають із вимог про визнання заповіту від 12 травня 2008 року, складеного ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідченого секретарем Мологівської сільської ради нікчемним та визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8, тобто є похідними від основних (корінних, породжуючих) вимог. Відмова у задоволенні основних (породжуючих) вимог унеможливлює задоволення похідних від них вимог.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_8, померлої 28 червня 2010 року, в порядку спадкування за заповітом, складеним ОСОБА_8 05 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_11 05 червня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 1606, право власності на 5/8 частин житлового будинку літ. «А» загальною площею 52,6 кв. м житловою площею 47,5 кв.м, що складається із: літ. «А»: 1 - коридор площею 5,1 кв. м, 2 - жила кімната площею 15,3 кв. м, 3 - жила кімната площею 7,4 кв. м, 4 - жила кімната площею 24,8 кв. м; господарських будівель та споруд: літ. «Б» - літня кухня, літ. «В» - гараж, літ. «в» - підвал, літ. «Г» - навіс, літ. «Д» - душ, літ. «Є» - вбиральня, № 1 - хвіртка, № 2 - ворота, № 3 - огорожа, що знаходяться по АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення виходив, із того, що станом на час введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР 1969 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі, відтак, їхнє спільне майно мало статус спільної сумісної власності. Аналіз зібраних у справі доказів вказує на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1, за життя подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був їхньою спільною сумісною власністю, де частка кожного з подружжя була рівна. З набранням чинності з 01 січня 2004 року СК України правове положення спільного нерухомого майна подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як спільної сумісної власності, де частка кожного при поділі рівна, не змінилося. У населеному пункті, де складався заповіт, нотаріуса немає, відтак, закон передбачає можливість посвідчення заповіту посадовою, службовою особою органу місцевого самоврядування. Заповіт ОСОБА_7 посвідчено 12 травня 2008 року секретарем Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області ОСОБА_9, зареєстровано у реєстрі за № 195, заповіт містить підпис секретаря сільської ради та печатку Мологівської сільської ради. Повноваження ОСОБА_9 на вчинення нотаріальних дій визначені рішенням другої сесії п'ятого скликання Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 08 квітня 2006 року № 08-У, яким на секретаря Мологівської сільської ради ОСОБА_9 покладено виконання здійснення повноважень секретаря виконавчого комітету, зокрема, повноважень з виконання нотаріальних дій. Рішення органу місцевого самоврядування є чинним, ОСОБА_9 виконувала обов'язки як секретаря сільської ради так і секретаря виконавчого комітету сільської ради, відтак, заповіт є дійсним. Спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_7 двоє: дружина ОСОБА_8, син ОСОБА_12, непрацездатна за віком вдова ОСОБА_8, яка успадкувала незалежно від заповіту половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом, а саме успадкувала 1/8 частини (спадкове майно - 1/2 частини, спадкоємців за законом двоє, частка, що належала б кожному зі спадкоємців за законом, рівна 1/8 частини), відтак, обов'язкова частка ОСОБА_8 у спадщині на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_7 становить 1/8. ОСОБА_8 спадщину після смерті ОСОБА_7 прийняла, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, крім того, подала у визначені статтею 1270 ЦК України строки до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_8 шляхом подання у визначені статтями 1268, 1270 ЦК України порядку та строки, відтак, необхідності визнавати його судовим рішенням таким, що прийняв спадщину, не має. За ОСОБА_4 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 підлягає визнанню право власності на 5/8 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, вступ у спадщину та визнання права власності та ухвалити в цій частині нове рішення про визнання нікчемним заповіту від 12 травня 2008 року, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, ВК Мологівської сільської ради взагалі не приймав рішення щодо уповноваження секретаря Мологівської сільської ради ОСОБА_9 на вчинення на території Мологівської сільської ради нотаріальних дій. За момент посвідчення заповіту, паспорти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знаходились у ОСОБА_13

Також не погоджуючись із рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року, у жовтні 2016 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, судом не враховано, що в копії повторного свідоцтва про шлюб від 11 квітня 2005 року зазначено, що ОСОБА_14 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10 та взяла прізвище ОСОБА_10. Згідно з копією повторного свідоцтва про шлюб від 17 червня 2008 року ОСОБА_14 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 03 січня 1964 року. Позивачем не надано документа про розірвання шлюбу ОСОБА_15 зі ОСОБА_10 до 1964 р або копія свідоцтва про смерть. Факт наявності на фронтоні житлового будинку дати побудови (1967 рік) у суді не вивчався і це не може спростовувати інформацію у облікових документах за період із 1948 по 2010 рік (за час життя спадкодавців). Навіть при наявності будь-якої дати, викарбуваної на будинку, хто крім власника, може напевно сказати, це дата побудови, капітального ремонту, чи якась визначальна дата для родини.

Ухвалами від 10 жовтня та 29 грудня 2016 року відкрито провадження у справі за касаційними скаргами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та надано строк для подання заперечень на касаційні скарги.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судууказану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційні скарги.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п'ятої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання заповіту нікчемним, визнання права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, визнання особи такою, що прийняла спадщину,визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2016 року призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик