АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1834/18 Головуючий суддя І інстанції Дегтярчук М.О.
Справа № 629/1700/17 Суддя-доповідач Кружиліна О.А.
Категорія: спори про право власності
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Кружиліної О.А.

суддів: Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Сементовської О.М.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

17 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 14 квітня 1990 року по 04 вересня 2013 року перебував у шлюбі з ОСОБА_3

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3, позивачем за власні кошти у особисту власність було набуто наступне нерухоме майно: однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1.

З моменту припинення шлюбу і по теперішній час з боку відповідача жодних вимог щодо визнання за нею права на майно або поділу майна не пред'являлося, у спірній квартирі вона не проживає, ніякої участі у витратах щодо утримання квартири та сплати комунальних послуг не приймає, належне їй майно в квартирі відсутнє. Місце фактичного проживання ОСОБА_3 позивачу не відоме.

Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі та визнати за ним право власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повно з'ясував усі обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права.

Зокрема, суд не врахував положення частини 1 статті 357 ЦК України, якою передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У частині 2 вказаної статті зазначено, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Вищенаведене свідчить про те, що між сторонами дійсно на момент оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири фактично існувала домовленість, що вказаний правочин вчиняється виключно за його власні кошти та в його особистих інтересах. Таким чином, спірна квартира не є предметом права спільної власності.

Крім того, ОСОБА_2 вважав, що відповідачем втрачено передбачене статтею 72 Сімейного кодексу України право на судовий захист щодо вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і, зокрема, права на квартиру, так як сплинув строк позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з вимог статей 61, 70 СК України та статей 22, 25 КпШС України, та тих обставин, що позивачем не надано належних і допустимих доказів щодо придбання спірної квартири на свої особисті кошти. Крім того, не надано доказів на підтвердження того факту, що відповідач була зареєстрована у спірній квартирі, саме як член сім'ї власника, хоча до житлового приміщення ніколи не вселялася та у ньому не проживала.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 квітня 1990 року по 04 вересня 2013 року.

06 лютого 1996 року, тобто в період шлюбу, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, який був посвідчений Державним нотаріусом Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Шевченко Л.М., була придбана однокімнатна квартира, яка розташована у АДРЕСА_1.

Відповідно до норми статті 22 КпШС України (яка діяла на час набуття права власності позивачем на спірну квартиру) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні норми містить і стаття 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо придбання спірної квартири на особисті кошти ОСОБА_2, та тих обставин, що ОСОБА_3 була зареєстрована у спірній квартирі саме як член сім'ї власника, хоча до житлового приміщення ніколи не вселялася та у ньому не проживала. Не надано таких доказів й суду апеляційної інстанції, у зв'язку з чим позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 березня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

О.М. Хорошевський