Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 755/15905/15-ц

провадження № 61-6553св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року у складі судді Бартащук Л. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 23 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ«Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 33/АА-016.02.2, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 12 513 доларів США під 12,5 % річних на строк до 23 жовтня 2012 року. 08 листопада 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою збільшено процентну ставку до 16 % річних. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договором станом на 12 серпня 2015 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 8 922,09 доларів США та 7 031 074 грн 36 коп., з яких: власне заборгованість за кредитом - 8 922,09 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань з повернення кредиту та процентів - 6 995 158 грн 76 коп., 3 % річних від суми простроченої заборгованості за кредитом та процентами - 35 915 грн 59 коп. Враховуючи викладене, ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк» про визнання пункту кредитного договору недійсним, в якому просив визнати недійсним пункт 3.9 кредитного договору, яким передбачено, що «за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів позичальник зобов'язується сплачувати банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості». Вказаний пункт договору грубо порушує чинне законодавство, зокрема Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі відносно споживача умови.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 рокупервісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року № 33/АА-016.07.2 в сумі 8 922,09 доларів США, пеню в розмірі 190 665,06 грн, а також судовий збір в сумі 3 654 грн. У задоволенні інших позовних відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання пункту кредитного договору недійсним залишено без задоволення.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції мотивував це тим, що між банком та ОСОБА_1 існували кредитні правовідносини, сторони погодили істотні умови кредитного договору щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів. Суд вважав обґрунтованими вимоги банку про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту та за пенею, застосувавши при цьому до неустойки річну позовну давність та зменшивши її розмір на підставі частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Поряд з цим суд вважав, що пред'явлений банком позов у частині стягнення 3% річних від суми простроченої заборгованості за кредитом та процентами не підлягає задоволенню, так як за своєю правовою природою стягнення 3% річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а спір виник відносно зобов'язання, вираженого в іноземній валюті, що виключає можливість застосування статті 625 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 пропущена позовна давність, оскільки про існування спірного пункту договору він дізнався під час його укладання - 23 жовтня 2007 року, а з позовом до суду звернувся лише 30 листопада 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилено, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року і ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь банку суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 229,52 доларів США та за пенею - 27 624 грн 06 коп.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі з'ясували обставини справи, не звернули увагу на те, що позовна давність за кредитними зобов'язаннями, які виконуються сплатою щомісячних платежів, обчислюється окремо щодо кожного платежу. У листопаді 2009 року позивач направив позичальнику вимогу про дострокове виконання зобов'язань, яку він мав виконати протягом 30 днів з часу отримання.Цю вимогу було вручено 04 грудня 2009 року матері відповідача. Строк дії договору встановлено до 23 жовтня 2012 року, а банк звернувся з позовом до суду 18 серпня 2015 року. 12 жовтня 2012 року ОСОБА_1 сплатив у рахунок погашення заборгованості 664,07 доларів США. Вважає, що оскільки зобов'язання виконується сплатою щомісячних платежів у розмірі 222,94 доларів США, то переривання позовної давності може мати місце відносно деяких платежів - за липень, серпень, вересень та жовтень 2012 року (в межах трирічної позовної давності). Сумою у 664,07 доларів США позичальником були погашені деякі щомісячні платежі. Враховуючи викладене, позивач має право на стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 229,52 доларів США (6,75 доларів США за липень та 222,77 доларів США за жовтень 2012 року), а також - пені у межах річної позовної давності в розмірі 27 624 грн 06 коп. Крім цього, вимога про дострокове виконання зобов'язань особисто відповідачу не була вручена, а тому відлік 30 днів з моменту отримання цієї вимоги не розпочався.

01 лютого 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 лютого 2018 року справу № 755/15905/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині вирішення зустрічного позову не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Судами встановлено, що 23 жовтня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 33/АА-016.02.2, за яким позичальнику надано кредит у сумі 12 513 доларів США під 12,5 % річних на строк до 23 жовтня 2012 року.

Згідно з пунктом 3.9 кредитного договору позичальник зобов'язаний за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів за користування кредитом, сплачувати банку пеню за кожний день прострочення у розмірі 1,6 % від суми простроченої заборгованості.

08 листопада 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою збільшено процентну ставку до 16 % річних.

12 січня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою погоджено новий графік погашення заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 12 серпня 2015 року склала 8 922,09 доларів США та 7 031 074 грн 36 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 8 922,09 доларів США, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по повернення кредиту та процентів - 6 995 158 грн 76 коп., 3 % річних від суми простроченої заборгованості за кредитом та процентами - 35 915 грн 59 коп.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про застосування загальної та спеціальної позовної давності до заявлених ПАТ «Родовід Банк» позовних вимог.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору (пункт 1.1 договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням заборгованості (пункт 3.1 договору).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов'язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з пунктом 5.2 кредитного договору у разі недотримання позичальником умов цього договору банк має право вимагати дострокового його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення.

Установлено, що прострочення позичальником платежу за кредитним договором відбулося з 13 вересня 2009 року. 24 листопада 2009 року банк направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов'язання, яку він мав виконати протягом 30 днів з часу отримання. Відповідач отримав вказану вимогу 04 грудня 2009 року, а тому строк користування кредитом вважається таким, що сплив 04 січня 2010 року.

Після зміни строку виконання зобов'язання (до 04 січня 2010 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою позичальник зобов'язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 04 січня 2010 рокуне підлягають виконанню.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16.

Отже, перебіг позовної давності почався з 05 січня 2010 року.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

12 жовтня 2012 року ОСОБА_1 частково погасив заборгованість за кредитом у сумі 664,07 доларів США.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що вищевказаними діями позичальника,які свідчать про визнання ним свого боргу,було перервано перебіг позовної давності. ПАТ «Родовід Банк» з позовом до суду звернувся 18 серпня 2015 року, тобто у межах позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України. Правових підстав для застосування позовної давності до вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 8 922,09 доларів США немає.

Також обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій в частині обчислення розміру пені у межах річної позовної давності, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1, із застосуванням частини третьої статті 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіку погашення кредиту) про погашення боргу щомісячними платежами, починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення, не заслуговують на увагу, оскільки, як було зазначено вище, після зміни строку виконання зобов'язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення. Відповідач, сплативши грошові кошти в сумі 664,07 доларів США, вчинив дії, які свідчать про визнання ним свого боргу в повному обсязі.

Безпідставними є і викладені у касаційній скарзі доводи про те, що вимога про дострокове виконання зобов'язання особисто ОСОБА_1 не була вручена, а тому відлік 30 днів з моменту отримання цієї вимоги не розпочався.

Згідно з пунктом 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

Отже, поштове відправлення вважається таким, що отримане адресатом, і у випадку його вручення повнолітньому члену сім'ї.

Рекомендованим повідомленням про вручення підтверджується, що вимогу банку про дострокове виконання зобов'язання 04 грудня 2009 року отримала мати ОСОБА_1, а тому слід вважати, що цю вимогу вручено відповідачу.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак