1Справа № 335/9876/16-ц 2/335/53/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року місто Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Рибалко Н.І., за участі секретаря судового засідання Мереуци М.А., представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3-тя особа: ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном.

Ухвалою суду від 23.06.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_5.

В обґрунтування позову зазначала, що вона на підставі договору дарування від 09.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В., є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі проживає відповідач, яка є колишньою дружиною попереднього власника квартири - ОСОБА_5 Шлюб між ними було розірвано, проте, відповідач так і залишилася проживати у квартирі, як член сім'ї власника квартири.

Після набуття позивачем права власності на квартиру, ОСОБА_4 в усній формі відмовляється її звільнити та знятися з реєстраційного обліку, внаслідок чого створюються перешкоди позивачу у здійсненні її прав як власника квартири, зокрема, у вільному користуванні та проживанні в ній.

Посилаючись на вказані обставини, а також на положення ст. ст. 383, 391, ст.. 156 ЖК України, ОСОБА_3 просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселення відповідача із вказаної квартири.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала та звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 зазначено, що у спірну квартиру вона вселилася разом з чоловіком ОСОБА_5 в 1990 році. На той час спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_8, який надав дозвіл на вселення позивача за зустрічним позовом та її чоловіка, а тому вона вселилася у квартиру на законних підставах та проживає у ній постійно разом зі своєю донькою ОСОБА_6

Згодом її чоловік, діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_8, продав квартиру своїй матері - ОСОБА_9, а вона, у свою чергу, подарувала її своєму синові та колишньому чоловіку позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_5

14.10.2009 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано.

09.08.2016 року ОСОБА_5, на підставі договору дарування, подарував квартиру АДРЕСА_1 своїй нинішній дружині - ОСОБА_3, позивачу за первісним позовом. При цьому, новий власник квартири до подання позову жодного разу не зверталася до неї з вимогою про виселення.

На думку позивача, договір дарування від 09.08.2016 року є фіктивним, оскільки він був укладений не з метою настання певних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а виключно для того, щоб новий власник, який не обтяжений правовідносинами колишніх членів сім'ї наймача, міг вимагати від неї виселитися.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила суд на підставі ст. 234 ЦК України визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 09.08.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Щодо зустрічного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості зустрічних позовних вимог.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4, її представник ОСОБА_10 в судовому засіданні зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити. Проти позовних вимог про виселення заперечували, посилаючись на те, що ОСОБА_4 заселилася у квартиру зі згоди її власника та продовжувала у ній проживати, як член сім'ї власника квартири, а тому законних підстав для виселення позивач ОСОБА_3 не має.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 надав суду письмові заперечення щодо зустрічного позову ОСОБА_4, відповідно до яких просить відмовити їй у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що укладений договір дарування квартири був укладений із наміром створити саме ті правові наслідки, які передбачені цим договором.

Треті особи ОСОБА_6 та приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Від ОСОБА_6 надійшла заява, в якій вона просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, а позов її матері ОСОБА_4 просить вирішити відповідно до закону.

Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна причини неявки суду не повідомила, заперечень на позов або пояснень суду не надала.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 з 26.07.1986 року, який було розірвано 14.10.2009 року, актовий запис № 283, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 від 05.05.2011 року.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4 проживає та зареєстрована у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з 09.10.1991 року по теперішній час. У вказаній квартирі, крім неї, з 09.10.1991 року був зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_5 та з 2003 року - їх донька ОСОБА_6

На момент реєстрації 09.10.1991 року місця проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_3, право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.1991 року належало ОСОБА_12.

09.08.2016 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) було укладено договір дарування, за умовами якого дарувальник подарував належну йому, а обдаровувана прийняла у дар квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 48,6 кв.м. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1639.

Передана на підставі договору дарування від 09.08.2016 року у дар квартира належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою 14.01.1992 року за реєстровим № 2-113, а тому в силу ст. 24 КпШС України вказана квартира є особистою власністю дарувальника.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування від 09.08.2016 року недійсним, ОСОБА_3 зазначала про те, що цей договір укладено фіктивно, оскільки він не був направлений на створення реальних юридичних наслідків у вигляді переходу права власності, а його укладення обумовлено тим, щоб новий власник цієї квартири не був обтяжений із особами, які проживають в цій квартирі, правовідносинами колишніх членів сім'ї та мав можливість виселити її із квартири.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1, 2 ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, є недійсним - фіктивним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний.

При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін.

Суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її доводів щодо фіктивності договору дарування квартири, який укладено 09.08.2016 року між ОСОБА_5 та його дружиною ОСОБА_3.

Так, судом встановлено, що оспорюваний договір дарування було посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу. Зі змісту п. 11 договору вбачається, що волевиявлення сторін договору на укладання правочину було вільним та відповідало реальні домовленості та дійсним намірам. Сторони підтвердили, що цей договір вчинюється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити цей правочин на вкрай невигідних умовах, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

На час вчинення правочину заборон щодо розпорядження майном ОСОБА_5 не існувало, а тому він мав повне право на розпорядження належним йому на праві власності майном.

Майже одразу після укладення договору дарування, новий власник квартири - ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення з неї відповідача за первісним позовом, що свідчить про те, що вона має інтерес до вказаної квартири, як до постійного місця проживання та виявляє намір користуватися нею, а відповідно і усуває припущення позивача за зустрічним позовом, що вказаний договір було укладено фіктивно, без наміру створити будь-які наслідки.

Посилання ОСОБА_4 в обґрунтування позовних вимог про визнання договору дарування фіктивним на те, що ОСОБА_5 вимагав у неї виселитися із спірної квартири, на що вона відмовилася, а тому цей договір було укладено із новим власником лише з тією метою, щоб виселити її із квартири, є голослівними, оскільки матеріали не містять жодних доказів на підтвердження існування між колишнім подружжям спору щодо користування спірною квартирою.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними і допустимими доказами, що укладений відповідачами договір є фіктивним, а посилання в позовній заяві на те, що сторони при укладенні договору не передбачали реальне настання правових наслідків за договором, не підтверджене жодними доказами та є припущенням позивача за зустрічним позовом, у зв'язку з чим позов про визнання договору дарування недійсним задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власникам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

За положеннями статей 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є законним власником к. АДРЕСА_1, в якій на даний час проживає відповідач за первісним позовом - ОСОБА_4, яка є колишнім членом сім'ї колишнього власника вказаної квартири.

Договір оренди квартири АДРЕСА_1, укладений 13.05.1990 р. між ОСОБА_8 і ОСОБА_4, на який посилався представник ОСОБА_4 є недостатнім доказом, який би вказував на наявність обставин справи, які входять в предмет доказування, а саме на право користування ОСОБА_4 спірною квартирою, яка не перебуває у її власності.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Зважаючи на викладені вище обставини, а також на те, що колишній чоловік відповідача за первісним позовом ОСОБА_4, колишнім членом сім'ї якого вона є, перестав бути власником спірної квартири, відповідач за первісним позовом ніколи не була членом сім'ї теперішнього власника житла - ОСОБА_3, а реєстрація місця її проживання та сам факт її проживання у спірній квартирі порушує право власності позивача за первісним позовом на вільне володіння та користування належним їй майном, суд вважає, що вимоги останньої про усунення перешкод у здійсненні нею права власності своїм майном підлягають задоволенню шляхом визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою.

На думку суду, позовні вимоги про виселення ОСОБА_4 є передчасними, та такими що можуть бути розглянуті після набуття законної сили рішенням суду про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою.

З огляду на викладене суд доходить до висновків, що первісний позов слід задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_6, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна про визнання недійсним договору дарування - залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3-тя особа: ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 Розділу ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через суд першої інстанції.

Повне судове рішення складено 23 лютого 2018 року.

Суддя: Н.І. Рибалко