КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 753/15273/17

провадження № 22-ц/824/3421/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Махлай Л.Д., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - Національний університет оборони України імені Івана Черняховського

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року у складі судді Леонтюк Л.К.

у справі за позовомНаціонального університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про виселення з гуртожитку, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року позивач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про виселення з гуртожитку.

У мотивування вимог зазначав, що відповідачі вселилися у спірне приміщення у 2003 році на підставі листа заселення від 24 липня 2003 року, виданого колишнім начальником академії.

Посилався на те, що ордер на вселення відповідачів в гуртожиток не видавався, договір найму не укладався, рішення житлової комісії про виділення кімнати в гуртожиток не приймалось, відповідачі в університеті (академії) не навчались, не працювали та військову службу не проходили, з цих підстав житлове приміщення не надавалось, а тому позивач просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з кімнати № 26 гуртожитку Національного університету оборони України імені Івана Черняховського по вулиці Росошанській № 3, будівлі 230 (корпус 1) військового містечка 147 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року позовні вимоги задоволено. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року виправлено описку, допущену в мотивувальній частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 вересня 2018 року та виключено абзаци з 27 по 31 абзац на третій, четвертій сторінці рішення суду.

Не погоджуючись з рішенням суду, 08 жовтня відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно встановлені обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до винесення судом незаконного рішення.

Зазначає, що докази, надані відповідачем, не були оцінені та/або відхилені судом першої інстанції.

Посилається на те, що хоча позивач і стверджує, що у будівлі 3/230 ще у 2001 році було проведено капітальний ремонт штабу під гуртожиток і на момент вселення відповідача статус будівлі 3/230 був гуртожитком, проте технічний паспорт на вказану будівлю було виготовлено лише 27 червня 2017 року, а не відразу після завершення робіт, як того вимагають положення Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127.

Звертає увагу, що фактично, наданий Технічний паспорт 147/230 є компіляцією з різних складових (додатків), частина яких не передбачена Інструкцією № 127 та відноситься до різних типів будівель, перша та остання сторінки Технічного паспорту 147/230 відноситься до громадської будівлі, а решта - до житлової будівлі.

Зазначає, що будівля 3/230 належить до нежитлового фонду, а гуртожиток - це власна назва об'єкту нерухомості, а не статус будівлі 3/230.

Указує на те, що будівля 3/230 у серпні 2001 року була переобладнана із штабу (або учбового корпусу) у гуртожиток, проте не мала статусу гуртожитку.

Також посилається на те, що НУОУ не було подано доказів надання спеціальних ордерів для вселення в будівлю 3/230.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ордер на вселення у гуртожиток відповідачам не надавався, договір найму не укладався, рішення житлової комісії про виділення кімнати в гуртожитку не приймалося, на час вселення відповідачі в університеті (академії) не навчалися, не працювали та не проходили військову службу, а на час вселення між сторонами жодних правовідносин не існувало. Отже, особи самоправно зайняли спірне приміщення.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року T70; 1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» позивач є правонаступником Національної академії оборони України.

ЗгідноВитягу з Наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 14 березня 2003 року № 62 майора ОСОБА_2, начальника групи (військово-економічного аналізу) відділу фінансового планування та фінансування фінансово-економічного управління командування Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України призначено начальником групи (грошового забезпечення військовослужбовців, праці та заробітної плати працівників) 27 управління (по фінансуванню військових частин та установ центрального підпорядкування), ВОС-3101012.

З матеріалів справи убачається, що 03 червня 2003 року начальник Головного фінансово-економічного управління Міністерства оборони України генерал-лейтенанта ОСОБА_8 звернувся до Начальника Національної академії оборони України генерал-полковника ОСОБА_9 з проханням про виділення тимчасового житла для сім'ї майора ОСОБА_2, який прибув для подальшого проходження служби з Головного командування ВПС ЗС України до Головного фінансово-економічного управління Міністерства оборони України.

Відповідно до виданого Начальником Національної академії оборони України генерал-полковником ОСОБА_9 листа заселення від 24 липня 2003 року підполковнику ОСОБА_2 дозволено заселення в гуртожиток за адресою: вул. Россошанська, 3, корп.. 1, кімната 26, склад сім'ї - 4 особи (а.с. 79).

На підставі вищезазначеного листа заселення відповідачі вселились у спірне приміщення у липні 2003 року.

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР та Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 № 84 встановлено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті міських (крім міст Києва та Севастополя), районних у містах рад, районних у місті Києві та Севастополі державних адміністрацій.

Норми ч. 2 ст. 128 ЖК України передбачають, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК України встановлює, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення.

Згідно із частиною другою статті 128, статті 129 ЖК Української РСР, частини першої пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

В матеріалах справи міститься копії попередження Національного університету оборони України № 476/80/2087 від 17 лютого 2011 року та від 13 лютого 2017 року № 437/71/113 про звільнення житлового приміщення.

Проти другого попередження відповідач не заперечує, отримав його 15 лютого 2017 року, про що особисто підписався, та надав відповідь позивачу.

Судом першої інстанції зазначено, що відповідно до розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 27 вересня 2007 року № 986 (із змінами, внесеним розпорядженням від 25 серпня 2010 року № 517), штатного розкладу гуртожитку, дозволу санітарно - епідеміологічної служби, акту технічного стану, акту прийому ( передачі ) будівлі і території військового містечка 147 від 02 серпня 2003 року, довідки Київського КЕУ Міністерства оборони України від 25 січня 2008 року № 303 / 25 / 1 - 12, спірна будівля є гуртожитком та перебуває на балансі Національної академії оборони України, а на сьогодні - Національного університету оборони України імені ІванаЧерняховського.

Проте, дослідивши докази, подані сторонами, колегією суддів установлено, що згідно зазначених вище розпоряджень від 2007 та 2010 року Дарницькою районною у м. Києві адміністрацією затверджено дислокацію житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Дарницькому районі м. Києва.

Відповідно до довідки Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 25 січня 2008 року будівлі військових містечок, зокрема, військове містечко № 147 будівля 230 знаходиться на балансі академії та обліковується в Київському квартирно-експлуатаційному управлінні як гуртожитки.

Разом з тим, у листі начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського генерал-лейтенанта ОСОБА_10 від 02 жовтня 2017 року № 182/4101 зазначено, що відомості про перебування гуртожитку № 3/230 на балансі Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України в університеті відсутні. Вказані приміщення у серпні 2001 року були переобладнані із штабу (нежитлові приміщення) у гуртожиток і на підставі розпорядження начальника ГКЕУ МОУ № 144/1/4/3050 від 23 жовтня 2001 передані від Військового гуманітарного інституту Національної академії оборони України до НАОУ як правонаступнику. Технічні паспорти на зазначені будівлі на цей час перебувають у процесі виготовлення.

Згідно повідомлення Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 21 грудня 2017 року №101-13895/02 розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 24 червня 2014 року № 372 «Про затвердження реєстру будівель, які використовуються під гуртожитки у Дарницькому районі міста Києва», будівлю на вулиці Россошанській, №3/230 зареєстровано як гуртожиток державної власності, що перебуває в управлінні Національного університету оборони України. Інформація про реєстрацію будівлі за адресою: Россошанська, 3/230 в Дарницькому районі міста Києва, затвердженого порядку реєстрації житлових будинків як гуртожитків у документах Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Дарницької районної в місті Києві ради за період з 2002 по 2008 роки не виявлено (т. 1 а.с. 83-84).

Окрім того, згідно відомостей Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20 лютого 2018 року зареєстровано право власності на об'єкт житлової нерухомості державної форми власності Гуртожиток (літера «А») на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 лютого 2018 року та Витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна, виданого 22 січня 2018 року, власник - Держава Україна в особі Міністерства оборони України.

Таким чином, виходячи з наведених обставин, колегія суддів доходить висновку, що станом на час вселення в гуртожиток відповідачів, тобто станом на липень 2003 року, житлова будівля, розташована за адресою: вул. Россошанська, 3, корп. 1 не мала статусу гуртожитку та не була зареєстрована як гуртожиток відповідно до вимог чинного законодавства.

Окрім того, на час вселення до спірного приміщення ОСОБА_2 був офіцером Збройних Сил України та відповідно до Наказу Міністра оборони України від 14 березня 2003 року № 62 в порядку просування по службі призначений на посаду у військовому гарнізоні в м. Києві, де і проходив службу у Головному фінансово-економічному управлінні Міністерства оборони України.

Житлове приміщення йому було надано у зв'язку із зверненням начальника Головного фінансово-економічного управління Міністерства оборони України генерал-лейтенанта ОСОБА_8

Згідно абзацу 1 пункту 5.1 Інструкції № 737 гуртожитки призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та офіцерського складу під час навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України або проходження ними військової служби».

Стороною позивача до матеріалів позовної заяви додано довідку від 20 липня 2017 року №ГЖК/72, складену секретарем житлової комісії гарнізону м. Києва полковником запасу ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_2 станом на день складення довідки в списках осіб, які потребують поліпшення житлових умов в гарнізоні м. Києва не перебуває.

Разом з тим, в справі міститься копія рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, Житлової комісії Міністерства оборони України та безпосередньо підпорядкованих структур, Київського квартирно-експлуатаційного управління про скасування рішення в частині зняття з квартирного обліку, виключення відомостей з таблиці, зобов'язання вчинити дії. Рішенням, зокрема, зобов'язано Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України вирішити питання про включення ОСОБА_2 зі складом сім'ї з 4 осіб до списків військовослужбовців, що потребують поліпшення житлових умов в гарнізоні м. Києва з урахуванням попереднього часу перебування на квартирному обліку, тобто з 01 серпня 1992 року, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового одержання житла з 12 травня 2005 року та позачергового одержання житла з 11 жовтня 2010 року.

Таким чином, матеріалами справи установлено, що ОСОБА_2 перебував на квартирному обліку з 01 серпня 1992 року, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового одержання житла з 12 травня 2005 року та позачергового одержання житла з 11 жовтня 2010 року.

Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань.

Роз'яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Як указує Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому підлягає встановленню, чи вважатиметься виселення позивача та членів його сім'ї з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Суд встановив, що вселення ОСОБА_2 у кімнату відбулось як військовослужбовця Збройних Сил України, який проходив службу в Головному фінансово-економічному управлінні Міністерства оборони України, відповідно до листа заселення, виданого Начальником Національної академії оборони України генерал-полковником ОСОБА_9, на час вселення відповідач діяв правомірно та дій щодо вселення в гуртожиток без дозволу підприємства-роботодавця чи певного уповноваженого ним органу не вчиняв.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України &quxt;Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини&q?и ; суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 разом зі своєю родиною проживав у наданому йому житловому приміщенні з 2003 року, тобто на час звернення позивача до суду з вимогою виселення, майже 14 років, що у розумінні статті 8 Конвенції є триваючим зв'язком особи з конкретним місцем постійного проживання та достатньою підставою для того, щоб уважати таке житло належним ОСОБА_2

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті (Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2018 у справі № 554/4456/17).

Таким чином, колегія суддів, установивши, що ОСОБА_2 разом з сім'єю в кількості чотирьох осіб вселився до кімнати 26 за адресою: вул. Россошанська, 3, корп. 1 з підстав, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користувався цим житлом - протягом 14 років, перебував на квартирному обліку та станом на час вселення був військовослужбовцем, який проходив службу у Збройних Силах України, дійшла висновку, що право користування позивача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення позивача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що позивачем не було доведено підстав для виселення відповідачів із займаного приміщення, що є процесуальним обов'язком заявника, суд дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2, при зверненні до суду з апеляційною скаргою, був звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому з Національного університету оборони України імені Івана Черняховського на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 400 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 вересня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову Національного університету оборони України імені Івана Черняховського до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про виселення з гуртожитку - відмовити.

Стягнути з Національного університету оборони України імені Івана Черняховського на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 400 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай