ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 369/6540/16-ц

провадження № 61-30743св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., УсикаГ. І., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року, ухвалене у складі судді Усатова Д. Д., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 1 вересня 2014 року ними укладено договір позики, на підтвердження укладення якого відповідач написав розписку про отримання від позивача позики у розмірі 13 430 доларів США, яку зобов'язався повернути до 31 березня 2015 року. Проте у визначений договором строк відповідач позику не повернув, вимоги про повернення грошових коштів ігнорує.

Станом на липень 2016 року з урахуванням курсу Національного банку України заборгованість відповідача складає 333 332,60 грн.

На підставі викладеного просив стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 333 332,60 грн (суму, еквівалентну 13 430 доларам США станом на 1 липня 2016 року); три проценти річних у розмірі 12 547,92 грн за період з 1 квітня 2015 року по 1 липня 2016 року включно (458 днів); інфляційні втрати у розмірі 84 288,90 грн за вказаний період та 152 666,33 грн передбаченої договором пені за цей же період.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року позов задоволено.

Стягнено з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 333 332,60 грн, три проценти річних у розмірі 12 547,92 грн, інфляційні втрати у розмірі 84 288,90 грн та 152 666,33 грн пені.

Суд мотивував своє рішення тим, що в обумовлений договором позики строк відповідач позику не повернув, тому вимоги позивача про стягнення суми позики, передбаченої договором пені за прострочення повернення позики, трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України є обґрунтованими.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його законність та обґрунтованість.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суди безпідставно стягнули з відповідача інфляційне збільшення суми боргу на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки позика надавалася у доларах США і борг, що підлягає поверненню позивачу у гривнях (333 332,60 грн), визначено з урахуванням курсу долара США станом на 1 липня 2016 року, а відповідачем інфляційні втрати розраховано саме з цієї суми.

Судами в судових рішеннях наведено неправильну формулу розрахунку трьох процентів річних та період, за який вони нараховані; не застосовано позовну давність в один рік до вимог про стягнення пені та не реалізовано механізм зменшення пені, розмір якої є необґрунтовано великим.

Також заявник вказує, що суди, в порушення вимог закону, не залучили до участі у справі дружину відповідача ОСОБА_7 та не перевірили отримання її згоди на укладення договору позики, який виходить за межі дрібної побутової угоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судами встановлено, що 1 вересня 2014 року сторонами укладено договір поворотної фінансової допомоги.

Відповідно до пункту 1.1 договору позивач зобов'язався надати відповідачу поворотну безпроцентну фінансову допомогу в розмірі 13 430 доларів США, а відповідач - повернути зазначену суму в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з пунктом 2.2.1 договору позика надається до 31 березня 2015 року. У випадку затримки повернення коштів більше, ніж на сім календарних днів, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу неустойку в розмірі 0,1% від суми несвоєчасно повернутих коштів за кожен день прострочення (пункт 2.2.2 договору).

На підтвердження укладення договору позики відповідач написав розписку від 1 вересня 2014 року про отримання грошової суми у розмірі 13 430 доларів США.

У встановлений договором строк позику відповідач не повернув.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій в частині стягнення з відповідача суми позики, пені та трьох процентів річних, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили рішення в цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК Україниє підставою для залишення судових рішень в цій частині без змін.

Доводи заявника про протиправне незастосування судом позовної давності тривалістю в один рік до вимог про стягнення неустойки та невирішення питання про її зменшення є безпідставними, оскільки відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, проте з такою заявою відповідач до суду не звертався, а стаття 551 ЦК України передбачає право суду зменшити розмір неустойки, а не такий його обов'язок.

Посилання заявника на зазначення у рішенні суду неправильної формули для розрахунку трьох процентів річних та періоду, за який їх нараховано (вказано по 1 липня 2017 року замість по 1 липня 2016 року, не вказано у формулі кількість днів прострочення), не впливають на правильність висновків суду про наявність підстав для стягнення з відповідача трьох процентів річних у розмірі 12 547,92 грн, оскільки стягнена судом сума відповідає вимогам позивача та наведеним ним розрахункам, що не спростовані відповідачем.

Посилання заявника на необхідність залучення до участі у справі дружини відповідача як третьої особи для з'ясування надання нею згоди на укладення договору позики є безпідставними, оскільки недійсність договору позики з підстав відсутності такої згоди не була предметом цього судового розгляду.

Проте, дійшовши висновку про визначення суми заборгованості у гривнях з урахуванням курсу долара США, встановленого НБУ станом на час подання позову до суду (станом 1 липня 2016 року згідно із заявленими позовними вимогами), суди безпідставно стягнули з відповідача на користь позивача інфляційні втрати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Таким чином, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Оскільки предметом грошового зобов'язання за вказаним договором позики є грошові кошти у гривнях з визначенням еквівалента у доларах США і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного касаційний суд задовольняє касаційну скаргу частково, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зменшення суми стягненої з відповідача заборгованості, судовий збір за подання позовної заяви підлягає відшкодуванню частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (які складають 14,46%).

За таких обставин, судовий збір за подання позовної заяви підлягає відшкодуванню частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 4986,13 грн (5829 грн - 842,87 грн).

Разом з тим, на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню з ОСОБА_4 927,06 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, та 1 011,45 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, пропорційно задоволеним вимогам апеляційної і касаційної скарг.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин розмір стягненого з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судового збору у розмірі 4986,12 грн підлягає зменшенню до 3 047,62 грн (4 986,13 грн - (927,06 + 1 011,45)).

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційних втрат у розмірі 84 288,90 грн скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судового збору змінити, зменшивши суму судового збору, стягненого на користь ОСОБА_8, з 5 829 грн до 3 047,62грн.

У іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г .І. Усик