Справа № 381/3209/17 Головуючий у І інстанції Соловей Г. В.
Провадження № 22-ц/780/1559/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 26.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 квітня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Іванової І.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 грудня 2017 року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Нотаріус Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_4, Комунальне підприємство Фастівської міської ради «Фастівське БТІ», Відділ у Фастівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Пилипівська сільська рада Фастівського району Київської області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом;

- за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 26 січня 2014 року помер його дід ОСОБА_5 Після смерті діда відкрилася спадщина на житловий будинок по вул.Героїв прикордонників 1 у с.Єлизаветівка Фастівського району Київської області, присадибну земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,2153 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,2028 га, розташовану в межах Пилипівської сільської ради Фастівського району Київської області.

Вказував, що дід за життя склав заповіт, яким заповідав все своє майно йому та своєму сину - відповідачу ОСОБА_3 Він і відповідач як спадкоємці за заповітом у встановлений законом шестимісячний строк, а саме 24 квітня 2014 року подали до Фастівської районної держнотконтори заяви про прийняття спадщини. Однак, листом від 25 листопада 2016 року нотаріус Фастівської районної держнотконтори відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а тому він вимушений звернутися до суду. З урахуванням наведеного, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку по вул.Героїв прикордонників 1 у с.Єлизаветівка Фастівського району Київської області, 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2153 га для будівництва і обслуговування жилого будинку по вул.Героїв прикордонників 1 у с.Єлизаветівка Фастівського району Київської області, земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,2028 га, розташовану в межах Пилипівської сільської ради Фастівського району Київської області та 1/2 частину всього іншого майна, належного ОСОБА_5,в порядку спадкування за заповітом після смерті діда ОСОБА_5, стягнути на його користь судові витрати.

У листопаді 2017 року відповідач ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву, де просив визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_5 у вигляді 1/2 частини житлового будинку по вул.Героїв прикордонників 1 у с.Єлизаветівка Фастівського району Київської області, 1/2 частини земельної ділянки площею 0,2153 га для будівництва і обслуговування жилого будинку по вул.Героїв прикордонників 1 у с.Єлизаветівка Фастівського району Київської області, 1/2 частини земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,2028 га, розташованої в межах Пилипівської сільської ради Фастівського району Київської області та стягнути на його користь судові витрати.

Позовні вимоги мотивував тим, що 26 січня 2014 року помер його батько ОСОБА_5, який 30 червня 2010 року склав заповіт, де земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,2028 га заповідав онуку ОСОБА_2, а житловий будинок і присадибну ділянку площею 0,2153 га по вул.Героїв прикордонників 1 у с.Єлизаветівка заповідав в рівних частках йому та ОСОБА_2 Вони обоє у встановлений законом строк подали заяви про прийняття спадщини до держнотконтори, однак нотаріус 31 жовтня 2016 року відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на наявність у суді спадкового спору за позовом ОСОБА_2 Вважає, що він має право на обовязкову частку у спадщині як непрацездатний, бо із 17 лютого 2009 року є пенсіонером за віком, а тому має право на 1/2 частину спадкового майна.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 грудня 2017 року первісний та зустрічний позови задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спадкового майна в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 За ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину спадкового майна як на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 Сторони звільнені від сплати судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов задоволити в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Скаргу мотивує тим, що судом належним чином не враховані докази безпорадного стану спадкодавця ОСОБА_5 на момент його смерті і місце смерті у м.Фастові. Суд не звернув уваги на заяву ОСОБА_2 про зменшення обовязкової частки відповідача у спадщині з урахуванням відносин між спадкодавцем і його сином - відповідачем у справі, яка міститься у запереченнях на зустрічну позовну заяву і щодо якої позивач надав докази. Судом порушено норми матеріального права, які регулюють позовну давність, зокрема всупереч заяві ОСОБА_2 судом не застосовано позовну давність до зустрічних вимог ОСОБА_3 Судом не враховано, що ОСОБА_3 безпідставно звернуся до суду із зустрічним позовом, бо лист нотаріуса не є відмовою в оформленні спадщини, відповідно предмет спору відсутній. Відповідачем ОСОБА_3 не надано належних доказів його непрацездатності і як наслідок відсутні підстави для визнання за ним права на обовязкову частку у спадщині. Під час вирахування обовязкової частки спадщини суд не врахував увесь склад спадщини, на який можливо мав право спадкоємець, бо відсутні відомості про весь склад спадщини. Крім того, суд не врахував, що колишня дружина померлого ОСОБА_6 проживала із спадкодавцнем однією сімєю і мала право на спадкування за законом.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив частково обидва позови, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Представник скаржника адвокат ОСОБА_7 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Решта учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не зявилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи первісний і зустрічний позови частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що обидві сторони у встановленому законом порядку прийняли спадщину і мають право на спірне спадкове майно, зокрема ОСОБА_2 прийняв спадщину за заповітом, а ОСОБА_3 має право на обовязкову частку у спадковому майні як непрацездатний спадкоємець. При цьому суд виходив з того, що частки сторін у праві власності на спадкове майно є рівними.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом мають спадкоємці за законом.

Згідно ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Згідно положень ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюєься строк у шість місяців з часу відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 січня 2014 року помер ОСОБА_5 - дід ОСОБА_2 і батько ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне померлому на праві власності нерухоме майно: житловий будинок по вул.Героїв прикордонників 1 у с.Єлизаветівка Фастівського району Київської області, присадибну земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку за цією ж адресою площею 0,2153 га та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,2028 га, розташовану в межах Пилипівської сільської ради Фастівського району Київської області, які належали померлому на праві власності.

За життя спадкодавець ОСОБА_5 склав заповіт від 30 червня 2010 року, за яким все своє майно заповідав сторонам у справі, зокрема земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,2028 га заповідав онуку ОСОБА_2, а житловий будинок і присадибну ділянку площею 0,2153 га по вул.Героїв прикордонників 1 у с.Єлизаветівка заповідав в рівних частках сину ОСОБА_3 і онуку ОСОБА_2

Спадщину після смерті ОСОБА_5у встановлений законом шестимісячний строк прийняли шляхом подачі заяв до Фастівської районної держнотконтори спадкоємець померлого за заповітом онук ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як непрацездатний син померлого, що має право на обовязкову частку у спадщині, і одночасно спадкоємець за заповітом.

Листами Фастівської районної держнотконтори від 25 листопада 2016 року та від 31 жовтня 2017 року обом сторонам відмовлено у оформленні спадщини після смерті ОСОБА_5, зокрема ОСОБА_2 відмовлено у звязку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а ОСОБА_3 - у звязку із наявністю спору в суді, а саме позову ОСОБА_2

Наведені обставини стверджуються наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі копією спадкової спарви № 147/2014, відкритої Фастівською районною держнотконторою після смерті ОСОБА_8 (т.1 а.с.186-205).

За таких обставин з огляду на наявність між сторонами спору щодо прав на спадкове майно, а також враховуючи, що сторони є спадкоємцями померлого ОСОБА_5, які у встановлений строк прийняли спадщину і мають рівне право на спадкове майно, суд обгрунтовано задоволив обидва позови частково, визнавши за сторонами право на спадкове майно в рівних частинах.

Суд вірно визначив, що позивач ОСОБА_2 спадкує згідно заповіту половину майна, а відповідач ОСОБА_3 спадкує половину від частки, яка б належала йому у випадку спадкування за законом. З огляду на те, що у випадку спадкування за законом відповідач ОСОБА_3 спадкував би усе майно як спадкоємець першої черги, то суд визнав за ним право на половину спадщини, що відповідає приписам ст.1241 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом належним чином не враховані докази безпорадного стану спадкодавця ОСОБА_5 на момент його смерті і місце смерті у м.Фастові не стосуються, не повязані і не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки позивачем не заявлялися вимоги щодо усунення відповідача від спадкування у звязку із ухиленням останнього від надання допомоги спадкодавцю, який перебував у безпорадному стані.

Доводи скарги про те, що, подаючи зустрічний позов, відповідач ОСОБА_3 пропустив строк позовної давності за вимогами про визнання права на обовязкову частку у спадщині, надумані, та суперечать ч.5 ст.1268 ЦК України, згідно якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В даному випадку ОСОБА_3 звернувся до суду у звязку з тим, що нотаріус відмовив йому 31 жовтня 2017 року у оформленні спадщни, тобто у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із наявністю судового спору, а не відмовив у звязку із відсутністю у останнього права на спадщину.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправомірно прийняв зустрічний позов ОСОБА_3 без належної відмови держнотконтори у видічі свідоцтва необгрунтовані. Колегія суддів враховує, що нотаріус відмовив у оформленні спадщини листом, а не шляхом винесення відповідної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Проте, таке не має правового значення, і суд правильно прийняв зустрічний позов ОСОБА_3, оскільки підставою для звернення до суду є наявність між сторонами спору про право цивільне, а саме спору про право на спадщину, а не лише формальна наявність відмови у видачі свідоцтва, як помилково вважає скаржник. Спір полягає у тому, що ОСОБА_9 не визнає права ОСОБА_3 на спадкування обовязкової частки у спадковому майні, що у свою чергу свідчить про правильне і обгрунтоване прийняття судом до розгляду зустрічного позову.

Крім того, колегія суддів враховує, що звернення до суду із зустрічним позовом є складовою права особи на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів непрацездатності ОСОБА_3 і як наслідок відсутність підстав для визнання за ним права на обовязкову частку у спадщині, не грунтуються на законі.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність факту непрацездатності ОСОБА_3

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.1241 ЦК України зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абз.1 ч.1 ст.1241 ЦК України щодо права на обов'язкову частку у спадщині, грунтується на положеннях ч.3 ст.75 СК України, яка відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III груп, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний».

Згідно зі ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Отже, закон повязує непрацездатність особи із досягненням нею пенсійного віку. Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 народився 16 січня 1949 року і на момент смерті батька досяг віку 65 років. Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1, виданого 17 лютого 2009 року, отримує пенсіє за віком (т.1 а.с.240), що у свою чергу доводить факт його непрацездатності і наявності права на обов'язкову частку у спадщині.

При цьому судпершої інстанції обгрунтовано вказав на те, що факт роботи ОСОБА_3 після досягнення пенсійного віку не позбавляє його права на обовязкову частку у спадщині.

Доводи скаржника про те, що суд не врахував заяву ОСОБА_2 про зменшення обовязкової частки відповідача у спадщині, яка міститься у запереченнях на зустрічну позовну заяву і щодо якої позивач надав докази, необгрунтовані і спростовуються матеріалами справи, де містяться заперечення позивача на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3, однак у прохальній частині заперечень відсутнє прохання про зменшення обовязкової частки відповідача у спадщині. Позивач просить суд лише частково задоволити вимоги щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину будинку і присадибної ділянки, а у визнанні права на 1/2 частину ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,2028 га просить відмовити взагалі (т.2 а.с.3-11).

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для зменшення частки відповідача, з огляду на відсутність для цього законних підстав. Зокрема позивач взагалі не надав належних да допустимих доказів, передбачених ст.76 ЦПК України на підтвердження своїх доводів про наявність підстав для зменшення частки.

Відхиляючи даний довід, колегія суддів керується тим, що згідно положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Аналіз змісту даних норм дає підстави для висновку, що суд вирішує цивільні справи лише на підставі звернення особи, поданого згідно вимог ЦПК, тобто в даному випадку шляхом подачі відповідного позову у звязку із наявністю спадкового спору, чого у справі не встановлено. Позивачем позовні вимоги про зменшення обовязкової частки відповідача у спадщині, як це передбачає ЦПК, не подавалися.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд під час вирахування обовязкової частки спадщини не врахував увесь склад спадщини, на який можливо мав право спадкоємець, безпідставні, бо позивач ОСОБА_9 всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, яка покладає на сторони обовязок доведення, не надав суду жодного доказу і такі у справі відсутні про наявність іншого спадкового майна померлого спадкодавця, на яке той мав право і яке повинно було бути враховане при визначенні обовязкової частки, що у свою чергу свідчить про надуманість і безпідставність такого доводу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що колишня дружина спадкодавця ОСОБА_6 проживала із спадкодавцем однією сімєю і фактично мала право на спадкування за законом, не мають правового значення для вирішення даного спору з наступних міркувань.

Згідно ст.1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом мають спадкоємці за законом.

Отже, за змістом даної норми спадкування за законом має місце лише в тому випадку коли немає заповіту.

В даному випадку ОСОБА_5 залишив заповіт, а отже після його смерті має місце спадкування за заповітом, яке не допускає спадкування за законом, а відтак посилання апелянта на можливість спадкування колишньої дружини спадкодавця ОСОБА_6 за законом безпідставні. Відповідач ОСОБА_3 в тому числі як спадкоємець за заповітом має право на обовязкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, що не змінює порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5

Крім того, відхиляючи даний довід, колегія суддів враховує, що згідно ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Отже, якщо колишня дружина спадкодавця ОСОБА_6 вважає, що вона має право на спадщину після смерті ОСОБА_5, то вона наділена правом у встановленому законом порядку звернутися до суду із відповідним позовом чого не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: