Справа №539/2909/17
Провадження №2/539/136/2018
РІШЕННЯ

іменем України

21 лютого 2018 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі : головуючого судді Іващенка Ю.А.,

при секретарі Карпенко Т.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення заробітної плати, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працювала з 13.12.2016 року по 25.09.2017 року у ФОП ОСОБА_4 на посаді продавець. Наказом №6/К про звільнення з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України її було звільнено з 25.09.2017 року. Вона мала намір звільнитись за власним бажанням, про що повідомила ОСОБА_4, їй було відмовлено. Натомість 19.10.2017 року їй була надіслана поштою нова трудова книжка, платіжна відомість, відповідь на її заяву від 13.09.2017 року, копію наказу про звільнення №6/К від 22.09.2017 року та акт проведення перевірки дотримання умов трудового договору від 22.09.2017 року. Під час даної перевірки вона не була присутня, яким чином вона проводилась та хто її проводив вона не знає. З даним актом вона не ознайомлювалась, а тому не могла відмовиттись від його підписання. Звертала увагу, що до складу комісії, яка проводила перевірки, входить донька ОСОБА_4 ОСОБА_5 Зі звільненням вона не згодна, вважає його незаконним. Підстав для її звільненя не було, в чому полягає втрата довіря до неї, не розуміє. Незаконним звільненням їй завдано моральної шкоди.

На підставі викладеного, позивача ОСОБА_1 прохає визнати дії відповідача щодо її звільнення незаконними, скасувати наказ №6/К від 22.09.2017 року про звільнення з роботи, поновити її на роботі, стягнути з ОСОБА_4 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2775,70 грн., стягнути з ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду в сумі 8000,00 грн., стягнути компенсацію за невикористану відпустку 2755,00 грн. та стягнути заробітну плату за вересень 2017 року в сумі 3200,00 грн.

Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 12.01.2018 року ОСОБА_1 прохала суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь заробітну плату в розмірі 17171 грн., оскільки вона перебуває у вимушеному прогулі 110 днів з 25.09.2017 року по 12.01.2018 року.

У заяві про збільшення позовних вимог від 21.02.2018 року ОСОБА_1 зазначила, що після вивчення відзиву на її позовну заяву їй стало відомо, що з лютого 2017 року відповідачка, без її згоди, перевела її на 0,5 ставки продавця, хоча умови її праці не змінились вона працювала по 42 години на тиждень, а заробітна плата зменшилась. На підставі вищевикладеного позивачка ОСОБА_1 прохала суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь недоотриману заробітну плату з лютого 2017 року по вересень 2017 року у розмірі 12810,06 грн., визнати дані дії відповідача незаконними.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити, обгрунтовували позовні вимоги обставинами, викладеними в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позовних вимог пояснивши, що звільнення позивача проведено згідно закону. Відповідно до наказу про відпустку позивачу ОСОБА_1 було надано 19.07.2017 року відпустку тривалістю 12 днів, згідно відомості виплачено 980,17 грн. за цей період, інші 12 днів надати не має підстав, оскільки вона пропрацювала не повний рік. Заробітна плата виплачена згідно відомості 25.09.2017 року в сумі 1123,57 грн. За липень 2017 року позивачу перераховано 1779,63 грн. Щодо заяви про збільшення позовних вимог від 21.02.2018 року заперечує, оскільки заробітна плата ОСОБА_1 була нарахована вірно.

12.01.2018 року відповідачем ОСОБА_4 до суду надано відзив на позовну заяву ОСОБА_1, згідно якого вона позовні вимоги не визнає, прохає відмовити в їх задоволенні, пояснила, що ОСОБА_1 працювала продавцем у її власному магазині з 13.12.2016 року, звільнена з роботи відповідно п. 2 ст. 41 КЗпП України з 25.09.2017 року, в день звільнення з нею проведено повний розрахунок, що підтверджується її особистим підписом у платіжній відомості на видачу розрахункових. З 01.02.2017 р. ОСОБА_1 працювала 0,5 ставки з посадовим окладом 1600 грн. на місяць. Позивачці було надано щорічну відпустку тривалістю 12 днів з 24.07.2017 р. по 04.08.2017 р., за яку відповідно платіжної відомості від 23.07.2017 р. вона отримала 980,17 грн., що підтверджується її особистим підписом у платіжній відомості на видачу відпускних. 22.09.2017 р. нею було проведено первірку дотримання ОСОБА_1 умов трудового договору, бути присутньою під час перевірки позивачка відмовилась, та з цього дня не виходила більше на роботу. В результаті перевірки було виявлено ведення ОСОБА_1 „боргової книги, відповідно до якої покупцям відпускався товар без грошей, а сума боргу записувалась до книги, в результаті чого їй нанесені значні збитки. За результатами перевірки складено акт, від ознайомлення з яким ОСОБА_1 відмовилась, який в подальшому направлений їй поштою. Наказом №6/к від 22.09.2017 р. ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України з 25.09.2017 року в результаті втрати довіри до неї, як до працівника, який обслуговує грошові, товарні цінності, та зроблено відповідний запис в трудовій книжці. Від отримання документів про звільнення (трудової книжки, наказу) ОСОБА_1 відмовилась, а 13.10.2017 р. направила на її адресу заяву про звільнення її з роботи за згодою сторін. Після чого 17.10.2017 р. всі документи про звільнення було направлено на адресу ОСОБА_1 поштою. Сума збитків на 11.01.2018 року становить 18121,13 грн. Вона звернулась до Лубенського ВП з заявою про проведення перевірки за даними обставинами, та отримано висновок Лубенського ВП від 27.12.2017 року, пояснення продавця ОСОБА_6, мешканців села, які дійсно брали у її магазині товар у борг у ОСОБА_1, що підтверджує її дії, внаслідок яких вона втратила до неї довіру та звільнила її з роботи.

Зясувавши обставини справи, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що згідно наказу про прийняття на роботу ФОП ОСОБА_4 №9/К від 08.12.2016 року прийнято ОСОБА_1 на роботу на посаду продавця з 13.12.2016 року, на підставі її заяви.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 13.12.2016 року було укладено трудовий договір.

Відповідно наказу про затвердження графіку відпусток працівників ФОП ОСОБА_4 №6 від 30.12.2016 р. затверджено графік відпусток на 2017 рік, продавця ОСОБА_1 надати щорічну основну відпустку за 2017 рік з 24.07.2017 року по 04.08.2017 року.

Наказом про затвердження штатного розпису ФОП ОСОБА_4 №2 від 30.01.2017 року затверджено штатний розпис для працівників, з 01.02.2017 року ОСОБА_1 проводити нарахування заробітної плати згідно штатного розпису та табелю обліку робочого часу.

Відповідно штатного розпису на 01.02.2017 року ФОП ОСОБА_4, що додається до наказу №2 від 30.01.2017 року, посадовий оклад ОСОБА_1 становить 1600,00 грн., що також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного Фонду України форми ОК-7 на ОСОБА_1

Наказом №5/К від 19.07.2017 року ОСОБА_1 надано щорічну відпустку терміном 12 днів з 24.07.2017 року по 04.08.2017 року, згідно графіку відпусток працівників ФОП ОСОБА_4

ОСОБА_1 видані відпускні в розмірі 980,17 грн., що підтверджується платіжною відомістю на видачу відпускних за 2017 рік, отримання даних коштів підтверджується особистим підписом позивачки ОСОБА_1

Комісією в складі голови комісії - ОСОБА_4 та членів комісії: ОСОБА_7 та ОСОБА_5 складено акт про проведення перевірки дотримання умов трудового договору від 22.09.2017 року, в результаті перевірки виявлено грубе порушення виконання ОСОБА_1 своїх трудових обовязків, а саме було виявлено „боргову книгу відповідно до якої покупцям продавцем відпускався товар без грошей, а сума боргу записувалась у вказану книгу, в акті зазначено, що вказаними діями відповідача нанесено матеріальних збитків ОСОБА_4 в розмірі 65 335,00 грн.

Крім того, 22.09.2017 року вищевказаною комісією складено інший акт про відмову від надання пояснень, згідно якого продавець ОСОБА_1 відмовилась від надання пояснень з приводу виявлення порушень при перевірці стану дотримання умов трудового договору від 13.12.2016 року складеного між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1, а саме щодо ведення боргової книги та надання товарів покупцям без грошових коштів.

Наказом №6/К від 22.09.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади продавця з 25.09.2017 року на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України.

ОСОБА_1 25.09.2017 року видані розрахункові в розмірі 1123,57 грн., що підтверджується платіжною відомістю на видачу розрахункових 2017 року, отримання даних коштів підтверджується особистим підписом позивачки ОСОБА_1

ОСОБА_1 13.10.2017 року звернулась до ОСОБА_4 з заявою, в якій прохала звільнити її з роботи з 24.09.2017 року за угодою сторін згідно ст. 36 КЗпП України, на що 17.10.2017 року отримала лист від ОСОБА_4 щодо звільнення її з роботи відповідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, за виявлені перевіркою порушення, а саме ведення нею боргової книги, чим завдано значної матеріальної шкоди. До даного листа ОСОБА_4 додала трудову книжку, наказ про звільнення та розрахунок, згідно опису вкладення у цінний лист на імя ОСОБА_1, які отримані позивачкою 21.10.2017 року про що свідчить підпис ОСОБА_1 у поштовому повідомленні.

Згідно довідки ФОП ОСОБА_4 №3 від 01.12.2017 року, ОСОБА_1 дійсно працювала в ФОП ОСОБА_4, заборгованість з заробітної плати відсутня.

Посадовий оклад ОСОБА_1, яка працювала у ФОП ОСОБА_4 з 13.12.2016 року по 25.09.2017 року, становив: на 01.12.2016 року - 1700 грн., на 01.01.2017 року - 3200 грн., на 01.02.2017 року 1600 грн., згідно довідки про місячну та середню заробітні плати від 01.02.2018 р. та штатних розписів ФОП ОСОБА_4 на 01.12.2016 року, 01.01.2017 року, 01.02.2017 року.

27.12.2017 року Лубенським ВП ГУНП в Полтавській області надано висновок про результати розгляду по зверненню ОСОБА_4, яким встановлено, що з 13.12.2016 року по 25.09.2017 року у ФОП ОСОБА_4 в магазині в с. Вовчик Лубенського району працювала продавцем ОСОБА_1, під час проведення інвентаризації 22.09.2017 року була виявлена нестача грошових коштів. Під час опитування іншого продавця ОСОБА_6 та мешканців с. Вовчик стало відомо, що ОСОБА_1 в магазині, що належить ОСОБА_4, відпускала товар в борг записуючи суми до борговою книги, дані кошти в подальшому повертались покупцями. ОСОБА_1 надавати пояснення відмовилась. Дані обставини підтверджуються письмовими поясненнями мешканців с. Вовчик Лубенського району: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, продавця ОСОБА_6 та борговою книгою.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з товарними цінностями).

Як роз'яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з'ясувати: чи становить виконання операцій, пов'язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 займала посаду продавця, яка безпосередньо пов'язана з обслуговуванням грошових та товарних цінностей.

Крім того, винні дії позивачки під час виконання посадових обов'язків встановлені перевіркою дотримання умов трудового договору та зафіксовані у акті від 22.09.2017 року.

На підставі даної перевірки та акту відповідач ОСОБА_4 дійшла висновку, що порушення трудових обов'язків ОСОБА_1, а саме ведення боргової книги, не дають можливості в подальшому довірити їй роботу з коштами.

Отже, видаючи наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв'язку з учиненням нею винних дій, які дають підстави для втрати довір'я до неї як працівника, що безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності (на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України), ОСОБА_4 діяла відповідно до вимог чинного трудового законодавства.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні з огляду на наступне.

Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток визначають Кодекс законів про працю України та Закон України «Про відпустки».

Відповідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Ч. 1 ст. 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Як вже зазначалося, позивачу ОСОБА_1 згідно наказу ФОП ОСОБА_4 №5/К від 19.07.2017 року надавалась щорічна відпустка тривалість 12 днів з 24.07.2017 року по 04.08.2017 року за 2017 рік.

Згідно ст. 6 ЗУ „Про відпустки щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Як встановлено судом позивач ОСОБА_1 пропрацювала на посаді продавця не повний робочий рік з 13.12.2016 року по 25.09.2017 року, а тому мала право на частину щорічної відпустки, яка їй була надана у повному обсязі та виплачені відпускні в розмірі 980,17 грн., що підтверджується матеріалами справи і поясненнями сторін.

За таких підстав позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь з ОСОБА_4 недоотриманої заробітної плати з лютого 2017 року по вересень 2017 року у розмірі 12810,06 грн., що виникла через переведення її з лютого 2017 року, без її згоди, на 0,5 ставки продавця, та визнання даних дій відповідача незаконними, суд вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Наказом ФОП ОСОБА_4 №2 від 30 січня 2017 року затверджено штатний розпис для працівників, ОСОБА_1 з 01.02.2017 року проводилось нарахування заробітної плати згідно штатного розпису та табелю обліку робочого часу.

Згідно штатного розпису на 01.02.2017 року ФОП ОСОБА_4 посадовий оклад ОСОБА_1 становить 1600,00 грн..

Відповідно ст 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивачем ОСОБА_1 не доведено порушення відповідачем ОСОБА_4 її законних прав, тому суд ввважає за необхідне відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з підстав невстановлення порушення відповідачем законних прав позивача.

Суд вважає, що, оскільки відсутні підстави для визнання звільнення позивача незаконними та її поновлення на роботі, то не має також і підстав для задоволення похідних позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса проживання ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса проживання ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення заробітної плати відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_12