Справа № 159/3706/17
Провадження № 2/159/68/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайсуд Волинської обл..

в складі: головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач 29.09.17 р. звернувся до суду із вказаним вище позовом, просить визнати недійсним договір дарування 25/100 частин АДРЕСА_1 (далі квартира), посвідчений 24.12.01 р. приватним нотаріусом ОСОБА_6 за р. № 7 086 (далі оспорюваний договір). Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є учасником війни, проживає у вказаній вище квартирі. Квартира належала йому та його дружині ОСОБА_7 - на праві приватної спільної сумісної власності. Його дружина померла 31.12.97 р.. Спадщину після смерті останньої він прийняв шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном і вважав себе власником цілої квартири. До нотаріуса з приводу оформлення своїх спадкових прав він не звертався, так як ще за життя його дружини вони узгодили, що квартира має перейти у власність їх єдиної внучки - ОСОБА_8 за заповітним розпорядженням після їх смерті. За життя він не мав наміру розпоряджатись своїм майном. У лютому 2017 р. він звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_9 з приводу складання заповіту на користь його внучки ОСОБА_8. Під час спілкування по місцю його проживання у зв»язку з його похилим віком, нотаріус ОСОБА_9 оглянувши документи на квартиру, повідомила йому, що він є власником лише частини квартири, а 25/100 часток квартири - він подарував ОСОБА_10 за договором № 7 086 від 24.12.01 р., посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_6. ОСОБА_10 це їх син, який помер у 2008 р.. Отримана інформація його приголомшила, так як він ніякого договору дарування не підписував, копії такого договору у нього немає. За життя дружини та за життя їх сина ОСОБА_10, останній постійно допомагав їм у оформленні різних документів, у т. ч. щодо нерухомого майна. Після смерті його дружини син також допомагав йому завершити приватизацію квартири. Вони ходили у будівлю біля маленького парку у м. Ковелі Волинської області і він, дійсно, підписав якісь документи. Зазначає, що його син ОСОБА_10 - обманним шляхом змусив його підписати договір дарування, повідомивши про необхідність дооформлення документів по приватизації квартири. Його син навмисно ввів його в оману про обставини, що мають істотне значення, щодо фактів, що впливають на вчинення, укладання правочину, так як знав, що він ніколи б не підписав договору дарування чи іншого договору про відчуження свого майна, якби володів цією інформацією. Зазначає, що за свідоцтвом про право власності на житло від 15.12.97 р. квартира належала йому та його дружині без визначення часток, і такі ними не визначались. Спадщину після смерті своєї дружини він не оформляв. На момент укладання оспорюваного договору дарування правовстановлюючий документ на цілу квартиру був відсутній. Просить позов задовольнити.

Відповідачем 06.11.17 р. подано суду письмове заперечення проти позову, обґрунтоване тим, що вона вважає позов надуманим, безпідставним, необґрунтованим. Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладання оспорюваного договору під впливом обману, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Її свекор позивач у справі стверджує, що нічого не знав про дарування частки квартири і мав спільне з дружиною рішення про перехід квартири у власність їх внучки ОСОБА_8. Однак, позивач із дружиною як батьки її покійного чоловіка просили останнього допомагати у приватизації квартири, що він і робив, квартира була приватизована 15.12.97 р. - за 2 тижні до смерті дружини позивача та матері її покійного чоловіка. Її покійний чоловік не приймав спадщини після смерті своєї матері, узгодивши із іншим братом доцільність успадкування спадщини самим лише позивачем. Вона із своїм покійним чоловіком постійно допомагали позивачеві, що залишився одиноким, у побуті. Тоді й постало питання про доцільність того, щоб її покійному чоловікові у вказаній вище квартирі належала частка. Від свого покійного чоловіка про оспорюваний договір вона дізналась після його укладення. 04.01.08 р. її чоловік помер. Вона вчасно та у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого чоловіка як пережиле подружжя і отримала свідоцтво про право на спадкове майно, у т. ч. на частку у вказані вище квартирі. Позивачеві було відомо про прийняття спадщини нею, і будь - яких заперечень він не висловлював, заяви про прийняття спадщини після смерті свого сина її чоловіка не подавав. З часу смерті її чоловіка - а сина позивача - минуло майже 10 р., а з дня укладення оспорюваного договору 16 і позивач вирішив відібрати у неї успадковане нею після смерті чоловіка майно. Твердження позивача про те, що йому не було відомо про укладення оспорюваного договору, дійсності не відповідають, так як правовстановлюючі документи знаходились у позивача і на свідоцтві про право власності на житло мається відповідна відмітка про відчудження частки. У оспорюваному договорі зазначено, що його сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод і розуміють значення своїх дій; нотаріусом встановлено дієздатність осіб і перевірено належність майна позивачеві як відчуджувачу. Заперечує здатність її покійного чоловіка до обману позивача як батька. Вважає, що її покійний чоловік не міг повідомляти позивачеві про необхідність завершення приватизації вказаної вище квартири, так як свідоцтво про право власності на житло було видано ще за життя дружини позивача і з того часу і до моменту укладання оспорюваного договору пройшло 4 р.. Після смерті свого чоловіка вона постійно підтримувала зв»язки з позивачем як свекром, допомагала останньому. Зазначає, що оспорюваний договір вчинений відповідно до вимог закону, пройшов строк позовної давності та право власності на частку у вказаній вище квартирі перейшло до неї як спадкоємиці сторони оспорюваного договору, тобто, вона є добросовісним набувачем. Просить у задоволенні договору відмовити.

Позивач у судовому засіданні 27.02.18 р. позов підтримав повністю, надав суду пояснення, що за своїм змістом є аналогічними доводам, наведеним у позовній заяві. Суду додатково пояснив, що він на протязі тривалого проміжку часу оформляв субсидію на цілу квартиру на своє ім»я; про те, що відповідач вважає частку квартири своєю після смерті свого чоловіка, а його - сина йому було відомо після смерті сина ОСОБА_11. Просить вирішити спір згідно із законодавством та позов задовольнити.

Представник позивача адвокат - у судовому засіданні позов також підтримала у повному обсязі. Суду 21.12.17 р. вона пояснила, що позивач взимку минулого року звернувся до нотаріуса та тоді ж дізнався, що із представлених ним нотаріусу документів слідує, що частка його квартири ним відчуджена ОСОБА_10. Позивач до цього вважав себе власником цілої квартири. Зазначає, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Приватизованою квартира була 15.12.97 р.. Дружина позивача померла 31.12.97 р.. Позивач пригадав, що за життя його син ОСОБА_10 допомагав йому допомагати у оформленні документів. Останній сказав йому, що треба дооформити документи по приватизації на 1 ну кімнату, де облаштовано окремий вхід. Він, дійсно, ходив із сином ОСОБА_10 - та підписував якийсь документ, але вважав, що це документ - по приватизації. Позивач був обманутий у тих обставинах, що впливають на вчинення правочину: якби він знав, що це договір відчудження, то такого документа не підписав би. У кого зберігались документи на квартиру, їй не відомо. Частина квартири, що являє собою ізольоване приміщення та має відокремлений вхід, здавалась у найм, так як квартира складається з двох приміщень, що мають окремі входи. Із своїм сином ОСОБА_10 та відповідачем позивач спілкувався та зустрічався. Спадщину після смерті свого сина ОСОБА_10 - позивач не приймав. Просить позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позову не визнала з мотивів, вказаних у письмовому запереченні проти позову. В судове засідання 27.02.18 р. не з»явилась, хоча належно повідомлена. Про причини неявки суду не повідомила.

Представник відповідача у судовому засіданні позову також не визнала та 21.12.17 р. суду пояснила, що оформленням документів по приватизації квартири у 1997 р. за проханням позивача як батька та матері дружини позивача за життя останньої, дійсно, займався чоловік відповідача - ОСОБА_10. Останній всі ці документи віддав позивачеві як батькові. Позивач на момент смерті своєї дружини проживав із останньою спільно та спадщину прийняв за законом відповідно до вимог чинного на той час законодавства. У 2002 р. позивач за власним бажанням вирішив подарувати частку у квартирі своєму синові ОСОБА_10, за домовленістю, а саме ту частку квартири, що відповідає відокремленому приміщенню квартири з облаштованим окремим входом, хоча частки квартири в натурі визначені не були. Це відокремлене приміщення квартири з відома позивача здавалось в найм квартирантам ОСОБА_10 і дружиною останнього відповідачем у справі - які і отримували гроші за найм. При зверненні до позивача по питанню найму цього приміщення квартири, позивач звертався до свого сина ОСОБА_10 для з»ясування того, чи можна поселитись квартирантам, за яку плату. Після смерті ОСОБА_10 позивач спадщину не прийняв, спадщину прийняла відповідач як пережиле подружжя і оформила свої спадкові права, у т. ч. на спірну частку у квартирі. До весни 2017 р. відповідач часто навідувалась до позивача та допомагала йому у побуті, однак, згодом вони посварились. Зазначає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з розглядуваним позовом. Також відповідач не є належним, так як не є стороною оспорюваного договору, а є добросовісним набувачем. Просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, приватний нотаріус ОСОБА_6, в судове засідання не з»явилась, хоча належно повідомлена. Про причини неявки суду не повідомила, попередньо подала до суду заяву з проханням справу розглядати у її відсутності.

На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності осіб, які не з»явились.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази, зібрані у справі, проаналізувавши доводи сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення.

Як слідує з копії паспорта позивача, він є 20.07.27 р. н, проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як слідує з копії свідоцтва про право власності на житло від 15.12.97 р., виданого відділом по обліку, розподілу і приватизації житла, ним посвідчено, що АДРЕСА_1 приватизована відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивачем та ОСОБА_7 у приватну власність. На титульній стороні свідоцтва мається надпис про відчудження позивачем ОСОБА_10 25/100 вказаної вище квартири за договором дарування від 24.12.01 р.. На звороті маються відомості про реєстрацію квартири у ВОБТІ 26.12.97 р..

Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру ацс громадян про держреєстрацію народження відповідно до ст. ст. 126, 133, 135 СК України, позивач та його дружина ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_10, 18.01.52 р. н..

Копією свідоцтва про укладення шлюбу № 330 508, виданого 16.05.88 р. відділом ЗАГСу Ковельського міськвиконкому Волинської області, стверджується, що відповідач перебувала у шлюбі з ОСОБА_10 з 16.05.81 р..

Та обставина, що дружина позивача ОСОБА_7 - померла 31.12.97 р. у м. Ковелі Волинської області, стверджується копіями свідоцтв: про одруження серії ЯР № 169 441, виданого 19.02.48 р. Луківським райБюро ЗАГСу Волинської області; про смерть серії I ЕГ № 039 247, виданого 02.01.98 р. міськвідділом РАГСу м. Ковеля Волинської області.

Та обставина, що син позивача ОСОБА_10 - помер 04.01.08 р. у м. Ковелі Волинської області, стверджується копією свідоцтва про смерть серії I ЕГ № 200715, виданого 30.03.17 р. Ковельським міськвідділом драцс ГТУЮ у Волинській області.

Вказані вище обставини ніким з учасників судового розгляду не оспорюється.

Як слідує з копії паспорта на квартиру, що знаходиться у власності позивача, виготовленого у 1998 р. квартира складається з 3 х кімнат, коридору, що є спільним для однієї кімнати пл. 9, 7 кв. м., інших двох кімнат.

Як слідує з копії нотаріально посвідченого третьою особою у справі договору дарування квартири від 24.12.01 р., позивач подарував ОСОБА_12 25/100 вказаної вище квартири як такі, що належні йому на праві приватної власності згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 15.12.97 р.. Маються підписи у рядках: «Підписи: Даруватель, Обдарований.». Нотаріусом роз»яснено сторонам договору законодавство щодо визнання угод недійсними.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.08.08 р., копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.10.08 р., матеріалів спадкової справи № 774/2008 р., заведеної після смерті ОСОБА_10, 25/100 вказаної вище квартири як частину спадкового майна після смерті свого чоловіка - ОСОБА_10 прийняла відповідач і на даний час вона є власницею цієї частки квартири.

Як слідує з копії технічного паспорта на квартиру, виготовленого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 19.09.08 р., остання знаходиться у спільній частковій власності позивача, ОСОБА_7, відповідача; складається з 4 х кімнат, кухні та коридору, що є спільним для однієї кімнати пл. 9, 7 кв. м., інших трьох кімнат.

Свідок ОСОБА_13 21.12.17 р. суду показала, що вона добре знайома із позивачем та товаришує з 2002 р., допомагає у побуті; знає і відповідача, товаришує з внучкою позивача. До позивача вона приходила і приходить часто орієнтовно від одного до трьох разів на тиждень. Останнім часом минулої зими - позивач став казати про бажання заповісти квартиру своїй внучці. Потім, коли вона прийшла до позивача додому, то останній казав їй, що він підняв документи; що приходила нотаріус, що побачив, що віддарована кімната (маленька квартира (відокремлене приміщення); що він тим стривожився, що його покійний син сказав йому, щоб він підписав документ на приватизацію; що він ніякої квартири своїй невістці - відповідачеві у справі - не дарував; що із своєю покійною дружиною він домовився про те, що квартиру заповісти внучці. Син позивача ОСОБА_10 рідко навідував батька. Коли вона приходила до позивача, то у більшості випадків зустрічала лише внучку дочку сина Григорія - та іншу невістку, які допомагають позивачеві у побуті. Відповідача вона раніше бачила у позивача частіше, а останнім часто рідко. Їй відомо, що відповідач також два роки тому швидко продала дачу сина позивача свого чоловіка, успадкувавши її, а коштів позивачеві не дала та між сторонами виникло непорозуміння. У відокремленому приміщенні квартири позивача, що має окремий вхід, та яке ОСОБА_10 оформив на своє ім»я, а у подальшому було успадковане відповідачем, дійсно, проживали квартиранти. Позивачеві було відомо про проживання там квартирантів. Позивач також давно їй казав, що лічильник - у нього, а після смерті ОСОБА_10 відповідач каже, що це приміщення - належне їй як успадковане після смерті чоловіка, так як ніби то був договір дарування, і остання видає йому із суми плати, отриманої від квартирантів, замалу суму (частину) для оплати комун послуг (100 грн. з чотирьохсот).

Свідок ОСОБА_14 23.01.18 р. суду показала, що позивач є її дядьком, із відповідачем є кумами. Із сторонами перебуває у добрих стосунках. Відповідач із своїм чоловіком за життя останнього - навідували та допомагали позивачеві. Їх стосунки були хорошими. Відповідач і після смерті свого чоловіка казала їй, що часто навідує позивача, що стосунки залишились хорошими. Непорозуміння між сторонами її здивувало. У квартирі позивача вона бувала. Квартира складається з двох приміщень, що мають відокремлені входи. Коли вона у 2009 2011 р. потребувала найняти житло у м. Ковелі Волинської області для дочки, то з цього приводу звернулась до позивача. Однак, позивач сказав їй, що це приміщення належить його синові ОСОБА_10 і запитуватись про найм слід у останнього. Її дочка у тому приміщенні проживала 2 р. і вона за квартиру розраховувалась саме з відповідачем. Позивачеві було відомо, що у приміщенні його квартири, що має відокремлений вхід, проживає її дочка як квартирантка. У цьому відокремленому приміщенні квартири була встановлена газова плита.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як зазначено у ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом ст. 86 ЦК України (в ред. 1963 р.), що діяв на час приватизації казаної вище квартири, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Власність в Україні виступає, зокрема, в такій формі як приватна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Оскільки оспорюваний правочин датований 24.12.01 р., правовідносини що виникли і пов»язуються з ним, підлягають врегулюванню за нормами ЦК України (в ред. 1963 р.).

Тому посилання позивача на положення ч. 3 ст. 203, ст. ст. 230, 229,717 ЦК України (чинного нині, що набрав чинності з 01.01.04 р.), є безпідставним та судом до уваги братись не може, так як спірні правовідносини виникли до набрання ним чинності.

З тихз жне мотивів суд не приймає до уваги і посилання відповідача у її письмовому запереченні проти позову на положення ст. ст. 722, 215, 230, 719 нині чинного ЦК України.

Отже, за змістом ст. 4 ЦК України (в ред. 1963 р.), цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством СРСР і УРСР, а також з дій громадян, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають, серед іншого, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 41 ЦК України (в ред. 1963 р.), угодами визнаються дії громадян, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво - або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 42 ЦК України (в ред. 1963 р.), угоди можуть укладатись в письмовій формі (нотаріальній).

Як зазначено у ст. 44 ЦК України (в ред. 1963 р.), повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Позивач та його представник адвокат не заперечують тієї обставини, що у оспорюваному договорі, що укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально, підпис у рядку «Дарувальник» належить саме позивачеві.

За змістом ст. 153 ЦК України (в ред. 1963 р.), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до змісту ст. 154 ЦК України (в ред. 1963 р.), якщо згідно з законом договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений шляхом складання одного документа, підписаного сторонами.

Як слідує з положень ст. ст. 243, 244 ЦК України (в ред. 1963 р.), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 крб. повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 цього Кодексу.

За змістом ст. 48 ЦК України (в ред. 1963 р.), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За змістом ст. 57 ЦК України (в ред. 1963 р.), угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого. Якщо угода визнана недійсною з такої підстави, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість.

При цьому суд враховує, що виходячи із змісту цієї норми права, зазначена у ній обставина може бути підставою для визнання угоди недійсною, якщо вона мала місце до укладення оспорюваного договору, або у процесі його укладення.

Відповідно до п. п. 19, 20 Постанови Пл. ВС України від 06.11.09 р. N 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання

правочинів недійсними», відповідно до ст. 229 - 233 ЦК України правочин,

вчинений під впливом обману, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку

навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які

впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою

обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення

обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману

повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо

мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Суд приймає до уваги, що до укладення оспорюваного правочину свідоцтво про право власності на житло перебувало у розпорядженні позивача і останньому було відомо, що процес приватизації квартири завершено, так як у нього є відповідний правовстановлюючий документ на квартиру. Приватизація квартири була завершена у 1997 р.. З 1997 р. позивач мав у своєму розпорядженні такий документ як свідоцтво про право власності на житло, міг та мав можливість пересвідчитись, що квартира є приватизованою і він із дружиною є власниками квартири. Доказів протилежного суду не надано.

Відповідно, позивачеві було відомо, що з 1977 р. він та його дружина є власниками квартири.

Тому суд вважає надуманими посилання позивача на ту обставину, що у 2001 р., тобто, по спливу 3 х років після приватизації позивачем квартири, він міг бути введений в оману його сином ОСОБА_10 з мотивів потреби «дооформлення» приватизації квартири (частини квартири, що являє собою відокремлене приміщення) до укладення оспорюваного договору.

Оспорюваний договір був оформлений документально та нотаріально посвідчений, складений у присутності його сторін та нотаріуса, при цьому, позивачеві було під розпис нотаріусом роз»яснено суть договору та положення ЦК України про визнання договору недійсним.

Такі роз»яснення нотаріуса, на думку суду, виключають наявність такої обставини як обман позивача в момент укладання оспорюваного договору.

Після укладення оспорюваного договору оригінал свідоцтва про право власності на квартиру з відміткою нотаріуса про відчудження частки квартири синові позивача ОСОБА_10 знаходився у розпорядженні позивача.

Також, як пояснив у суді позивач, він на протязі цілого ряду років оформляв субсидію на квартиру, що підтверджує вказаний вище висновок суду і протилежного суду не доведено.

Ця обставина свідчить додатково на користь того, що доводи позивача є надуманими, так як з 2001 р. по 2016 р., у т. ч. - за життя його сина ОСОБА_10 - він мав можливість пересвідчитись в обсязі його майнових прав на квартиру.

Право власності на частку у квартирі позивача, згідно з умовами оспорюваного договору, виникло у ОСОБА_10 з моменту нотаріального посвідчення оспорюваного договору.

Таким чином, переконливих доказів вчинення ОСОБА_10 щодо позивача будь - яких умисних протиправних дій, спрямованих на обман останнього з метою відчудження на його користь частки у квартирі позивача як до укладення оспорюваного договору чи у процесі його укладення, суду не надано.

Як зазначено у ст. 59 ЦК України (в ред. 1963 р.), угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Підстав для визнання оспорюваного договору недійсним суд не вбачає.

Договір дарування за положеннями ст. 243 ЦК УРСР є одностороннім правочином (обов»язок за договором виник лише у позивача як дарувальника, у обдарованого жодного обов»язку за договором не виникло).

Ні позивачем, ні його представником адвокатом не надано суду переконливих доказів того, що до чи в момент укладання оспорюваного договору ОСОБА_10 умисно було введено позивача в оману щодо тієї чи іншої істотної умови договору чи інших обставин, що перешкоджало б позивачеві у присутності нотаріуса, яка встановлювала його особу, перевіряла його дієздатність, роз»яснювала положення чинного на той час законодавства щодо визнання угод недійсними, усвідомити значення своїх дій та суть події укладання оспорюваного договору.

Відвідування приміщення будівлі у парку разом із сином ОСОБА_10, на думку суду, з врахуванням змісту тексту оспорюваного договору, згідно з яким нотаріус встановлювала його особу, перевіряла його дієздатність, роз»яснювала положення чинного на той час законодавства щодо визнання угод недійсними, надавала документи для підпису не лише йому, а й його синові ОСОБА_10, який не був співвласником квартири, не мав потреби при оформленні приватизаційних документів проставляти свій підпис, не надає суду права для висновку про те, що така подія по спливу 4 років після отримання документа про приватизацію квартири, була сприйнята позивачем як процедура дооформлення приватизації квартири.

Показання свідка ОСОБА_13 ствердили ту обставину, що документи на квартиру, у т. ч. свідоцтво про право власності на житло з відміткою нотаріуса про відчудження частки квартири, принаймі, взимку 2016 р. знаходились саме у позивача.

Показання свідка ОСОБА_14 ствердили ту обставину, що за життя свого сина ОСОБА_10 позивач сприймав деяку частину квартири (що не була поділена в натурі, але мала вигляд двох приміщень (кімнати, кімнат) з відокремленими входами), як належну його синові ОСОБА_10 за життя останнього; таку, якою останній розпоряджається на власний розсуд (зокрема, щодо здавання у найм). Незабаром після смерті свого сина ОСОБА_10 позивач аналогічно ставився до вказаного вище приміщення квартири (відокремленого, з окремим входом) сприймаючи те, що відповідач як спадкоємиця майна його сина ОСОБА_10 також набула права розпоряджатись цим приміщенням на власний розсуд (зокрема, щодо здавання у найм).

Суд вважає недопустимим такий доказ позивача як показання свідка ОСОБА_13 у тій їх частині, що позивач із своєю дружиною (яка нині покійна) мав намір розпорядитись квартирою на користь своєї внучки, тобто, не мав наміру і тому не міг відчужити частку у квартирі своєму синові ОСОБА_10, оскільки, відповідно до положень ч. 2 ст. 90 ЦПК України, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, а у даному випадку позивача, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення свідкові, таке показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані свідком, якщо це показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимим згідно з правилами цивільного процесуального законодавства.

А наведені вище показання цього свідка у вказані вище їх частині, з врахуванням відсутності клопотання позивача про його допит як свідка, не підтверджено в суді іншими допустимими доказами. І тому в цій частині вони судом відкидаються.

Наведене вище дає суду підстави сумніватись у доводах позивача та його представника адвоката у тій їх частині, що до зими 2016 р. позивач плекав намір розпорядитись квартирою на користь своєї внучки та також у тій їх частині, що лише взимку 2016 р. позивач дізнався про відчудження частки квартири за оспорюваним договором своєму синові - ОСОБА_10.

Інші доводи позивача та його представника адвоката не спростовують доводів відповідача та її представника адвоката.

Відповідач же набула права власності на частку у вказаній вище квартирі відповідно до положень чинного ЦК України ст. ст. 1 258, 1 261 ЦК України.

Крім того, суд вважає такою, що заслуговує на увагу суду заяву відповідача про застосування до вимог положень чинного законодавства про пропуск позивачем строку позовної давності, що визначена положеннями ст. ст. 256 - 258 ЦК України.

Так, з врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що трирічний термін для подання розглядуваного позову позивачем пропущено без поважних причин. Так, суд вважає і мотиви цього наведено вище, що позивачеві з 2001 р. відомо про існування оспорюваного договору, оскільки оригінал свідоцтва про право власності на житло з відміткою про відчудження частки квартири перебував у позивача; позивачеві до смерті сина у 2008 р., та після смерті сина у 2008 р., у 2011 р. було відомо про існування оспорюваного договору, оскільки він ставився до певної частини квартири як до такої, що належна його синові, а згодом - вдові останнього.

Покликання позивача на те, що він на протязі ряду років оформляв субсидію на квартиру на своє ім»я, на думку суду, не є переконливим доказом того, що до чи під час укладання оспорюваного договору мали місце умисні дії ОСОБА_10 по введенню позивача в оману щодо істотних умов оспорюваного договору.

Тому у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 262, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, 316, 256 - 258 ЦК України, ст. ст. 4, 41, 42, 44, 48, 57, 59, 86, 153, 154, 243, 244 ЦК України (в ред. 1963 р.), суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Волинської області як суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1, 20.07.27 р. н., і. н. НОМЕР_1, паспорт серії АС № 546571, прож. 45008, м. Ковель Волинської області, вул. Незалежності, 128/5.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, 29.06.78 р. н., і. н. НОМЕР_2, паспорт серії АЮ № 058279, 45008, м. Ковель Волинської області, вул. Міцкевича, 1/16.

Відповідач ОСОБА_5, 58 р. н., і. н. НОМЕР_3, паспорт серії АС № 544043, прож. 45006, м. Ковель Волинської області, вул. Володимирська, 81/89.

Представник відповідача ОСОБА_4, 19.09.78 р. н., паспорт серії АС № 691229, прож. 45006, м. Ковель Волинської області, вул. Міцкевича, 81/91.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - приватний нотаріус ОСОБА_6, адреса: 65496, с. Мізікевича Овідіопольського району Одеської області, житловий масив «Совіньон», Одеський бульвар, 5.

Повне судове рішення складено 05.03.18 р..

Головуючий:ОСОБА_15