Справа № 361/5941/16-ц Головуючий у І інстанції Дутчак І. М.
Провадження № 22-ц/780/382/18 Доповідач у 2 інстанції Верланов
Категорія 19 22.02.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 лютого 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Голуб С.А., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 21 грудня 2016 року, просила стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти у розмірі 132 350 грн. та проценти за користування чужими грошима у розмірі 66 759 грн. 88 коп.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що 16 січня 2015 року між нею та ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої на підставі довіреності від 26 серпня 2014 року діяв ОСОБА_3, укладено двосторонній попередній договір про завдаток, за умовами якого сторони зобов'язалися в строк до 16 лютого 2015 року укласти договір купівлі-продажу належної відповідачу на праві власності земельної ділянки площею 0,0102 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та розташованого на ній не введеного в експлуатацію житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, за ціною 59 000 доларів США. Вказувала, що відповідно до умов договору вона передала ОСОБА_2 суму завдатку у розмірі 5 000 доларів США, що еквівалентно на час укладення цього договору 81 250 грн., у рахунок належних за основним договором платежів. Однак основний договір купівлі-продажу нерухомого майна у визначений сторонами строк до 16 лютого 2015 року не був укладений з вини ОСОБА_2 Вказує, що відповідачка повинна повернути їй суму авансу у розмірі 5 000 доларів США, що станом на 21 грудня 2016 року еквівалентно 132 350 грн., а також проценти за користування чужими коштами за період з 16 січня 2015 року по 21 грудня 2016 року у розмірі 66 759 грн. 88 коп.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу у розмірі 81 250 грн. та судові витрати у розмірі 2 452 грн. 50 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки на її користь суми авансу в еквіваленті по курсу національної валюти, узгодженому сторонами у попередньому договорі про завдаток у розмір 81 250 грн. Вважає, що відповідно до положень ст. 533 ЦК України вказана сума авансу має бути стягнута по курсу національної валюти станом на час подачі заяви про збільшення позовних вимог, тобто, у розмірі 132 350 грн. Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її вимог про стягнення з відповідачки відсотків за користування чужими грошима на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки, на її думку, право на стягнення з відповідачки відсотків за користування чужими коштами передбачене законом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми авансу у розмірі 81 250 грн., суд першої інстанції виходив із того, що передана ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 грошова сума в розмірі 5 000 доларів США вважається авансом та підлягає стягненню на її користь з відповідачки в еквіваленті, узгодженому сторонами у попередньому договорі про завдаток від 16 січня 2015 року у розмірі 81 250 грн. за курсом на день здійснення платежу.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 січня 2015 року між ОСОБА_1 (покупець) і відповідачем ОСОБА_2 (продавець), від імені та в інтересах якої на підставі довіреності від 26 серпня 2014 року діяв ОСОБА_3, укладено двосторонній попередній договір про завдаток, за умовами якого сторони зобов'язувалися в строк до 16 лютого 2015 року укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна - належної відповідачу на праві власності земельної ділянки площею 0,0102 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та розташованого на ній не введеного в експлуатацію житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, за ціною 59 000 доларів США, що є еквівалентом 958 750 грн.

Відповідно п. 5.1 попереднього договору про завдаток, до підписання цього договору у рахунок належних за основним договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу домоволодіння та своєї платіжної спроможності, покупець передав, а продавець отримав суму завдатку в розмірі 5 000 доларів США, що є еквівалентом 81 250 грн. В момент розрахунків за основним договором зазначена сума буде зарахована в належний з покупця платіж за основним договором.

Згідно з п. 5.2 даного договору у випадку невиконання цього договору покупцем, сума, вказана у п. 5.1 цього договору, покупцю не повертається.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що у випадку невиконання цього договору продавцем він зобов'язується повернути покупцю протягом 3 (трьох) днів з дати, встановленої п. 3.1.1 цього договору, а саме, до 16 лютого 2015 року, суму завдатку, тобто 5 000 доларів США.

Відповідно до п. 3.1.1 договору, продавець зобов'язався укласти з покупцем основний договір купівлі-продажу земельної ділянки у термін, місці та на умовах, встановлених цим договором, а саме, до 16 лютого 2015 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 умови двостороннього попереднього договору про завдаток виконала повністю та 16 січня 2015 року передала продавцю ОСОБА_2 через її представника ОСОБА_3 у рахунок майбутньої оплати за придбання нерухомого майна грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, що станом на 16 січня 2015 року було еквівалентно 81 250 грн.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у визначений сторонами строк укладено не було.

Згідно з даними з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 29 квітня 2015 року нерухоме майно, яке було предметом укладеного між сторонами попереднього договору, а саме, земельна ділянка площею 0,0102 га, кадастровий номер НОМЕР_2, відчужене на користь ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири.

Отже, правила ст.570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Вищевказане узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року 6-83ц13, від 13 лютого 2012 року №6-176цс12.

Установивши, що основний договір купівлі-продажу земельної ділянки та розташованого на ній не введеного в експлуатацію житлового будинку між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися, що такий договір буде укладений в майбутньому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що передана ОСОБА_1 відповідачу грошова сума в розмірі 5 000 доларів США вважається авансом, який підлягає поверненню позивачеві.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума авансу у розмірі 5 000 доларів США підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки в еквіваленті узгодженому сторонами у попередньому договорі про завдаток від 15 січня 2015 року за курсом відповідної валюти на день здійснення платежу у розмірі 81 250 грн., з таких підстав.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч.2 ст.524 та ч.2 ст.533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року 6-284ц17.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України (в редакції статті на час ухвалення судом рішення) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Зі змісту заяви про збільшення позовних вимог від 21 грудня 2016 року видно, що ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на свою користь грошову суму в розмірі 132 350 грн., що за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України станом на 21 грудня 2016 року (1 долар США = 26,47 грн.), еквівалентно 5 000 доларів США.

Оскільки позивачка передала ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 5 000 доларів США у рахунок належних за основним договором платежів, а не угривнях, а погоджена сторонами у попередньому договорі про завдаток від 15 січня 2015 року сума у розмірі 81 250 грн. є еквівалентом сплаченого авансового платежу у розмірі 5 000 доларів США на день здійснення цього платежу, то колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення зОСОБА_2 на її користь суми авансу у розмірі 132 350 грн., що станом на день подачі заяви про збільшення позовних вимог (21 грудня 2016 року) еквівалентно 5 000 доларів США, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України наведеного не врахував, належним чином не з'ясував зміст заявлених позовних вимог та неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки суми авансу у розмірі 5 000 доларів США в еквіваленті узгодженому сторонами у попередньому договорі про завдаток від 15 січня 2015 року у розмірі 81 250 грн.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в цій частині не може бути залишене в силі та підлягає зміні на підставі ст.376 ЦПК України у зв'язку з неправильним застосування судом норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування чужими коштами у розмірі 66 759 грн. 88 коп., суд виходив із того, що грошова сума за попереднім договором, яка є авансом, не є наслідком порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором позики, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань щодо повернення суми позики, а з підстав не укладення сторонами основного договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Такі висновки суду є правильними й такими, що грунтуються на матеріалах справи й вимогах закону.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

По справі встановлено, що правовідносини між сторонами виникли із двостороннього попереднього договору про завдаток щодо купівлі-продажу нерухомого майна від 16 січня 2015 року, а не із укладеного сторонами договору позики грошей. Умовами попереднього договору стягнення із продавця на користь покупця процентів за користування чужими грошима (авансом) не передбачено.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що за своєю суттю обов'язок щодо повернення суми грошових коштів, отриманих як аванс, не можна розцінювати як грошове зобов'язання, що випливає з договору позики в розумінні ст.1048 ЦК України. Розмір і порядок одержання процентів за несвоєчасне повернення продавцем суми авансу укладеним сторонами попереднім договором не передбачено. Аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Особа, яка передала грошову суму як аванс у рахунок майбутніх платежів, має право вимагати повернення суми авансу в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання сторонами умов договору. У разі коли сторони домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, у якому вони передавалися.

Стягнення грошової суми за попереднім договором, яка є авансом, не є наслідком порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором позики, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань щодо повернення суми позики, а з підстав не укладення сторонами основного договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до ч.2 ст.571 ЦК України сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором.

Однак, проценти за користування чужими коштами, які просить стягнути позивачка, не є збитками у розумінні ч.2 ст.571 ЦК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими коштами у розмірі 66 759 грн. 88 коп.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування чужими коштами ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі в цій частині, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 понесла судові витрати на загальну суму 5 792 грн. 60 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позов ОСОБА_1, то понесені нею витрати підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3 850 грн. 39 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2017 року в частині стягнення суми авансу, а також в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу у розмірі 132 350 (сто тридцять дві тисячі триста п'ятдесят) грн. та судовий збір у розмірі 3 850 грн. 39 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді