Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/27923/16

провадження № 61-1419св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року у складі судді: Піхур О.В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року у складі суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовами до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, які ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року об'єднано в одне провадження.

Позовні заяви мотивовано тим, що 1 лютого 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено письмову розписку про отримання грошових коштів у розмірі 1 500 000 грн. 14 червня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали між собою договір переуступки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 відступив ОСОБА_1 право вимоги до ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів у сумі 1 500 000 грн за цією письмовою розпискою.

16 червня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено письмову розписку про отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 12 000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути вказану грошову суму до 31 грудня 2015 року. 16 червня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали між собою договір переуступки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 відступив ОСОБА_1 право вимоги до ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів у сумі 12 000 доларів США за цією письмовою розпискою.

18 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено письмову розписку відповідно до умов якого, позикодавець передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 1 600 000 грн, а відповідач зобов'язався повернути зазначену грошову суму за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги, відповідно до договору позики. 14 червня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали між собою договір переуступки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 відступив ОСОБА_1 право вимоги до ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів у сумі 1 600 000 грн за вказаною письмовою розпискою.

10 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено письмову розписку відповідно до якої позикодавець передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 800 000 грн., а відповідач зобов'язався повернути зазначену грошову суму за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги, відповідно до договору позики. 14 червня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали між собою договір переуступки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 відступив ОСОБА_1 право вимоги до ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів у сумі 800 000 грн.

16 липня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено письмову розписку відповідно до якої, позикодавець передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 1 300 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути зазначену грошову суму до 31 грудня 2015 року. 16 червня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали між собою договір переуступки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 відступив ОСОБА_1 право вимоги до ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів у сумі 1 300 доларів США за цією письмовою розпискою.

11 липня 2016 року відповідачу направлялися письмові повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні. 25 травня 2016 року позивачем було відправлено відповідачу вимоги добровільно повернути грошові кошти, які відповідачем були проігнорована.

Відповідач свої зобов'язання не виконав, а тому позивач просила стягнути з відповідача 1 500 000 грн, 355 367,73 грн, яка складається з основного боргу 333 312 грн; 3% річних 5 561,29 грн; інфляційних втрат 16 494,44 грн, 1 600 000 грн, 800 000 грн, 34 373,36 грн, яка складається з основного боргу 32 240 грн; 3% річних 537,92 грн; інфляційних втрат 1 595,44 грн та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 лютого 2013 року в розмірі 1 500 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16 червня 2015 року в розмірі 355 367,73 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 18 серпня 2012 року в розмірі 1600 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 10 серпня 2012 року в розмірі 800 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16 липня 2015 року в розмірі 34 373,36 грн.

Рішення судів мотивовано тим, що зобов'язання має виконуватися належним чином. Відповідач отримала грошові кошти в позику за виданими нею розписками, а відтак зобов'язана їх повернути, оскільки строки виконання сплинули.

28 грудня 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. У касаційній скарзі вказано, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи помилково прирівняли розписки до договорів позики. Розписка не може замінити договір позики, оскільки вона не містить достатньої інформації та не може в повній мірі підтвердити факт виникнення цивільно-правових відносин між сторонами.

У відзиві на касаційну скаргу від 01 березня 2018 року ОСОБА_1 вказала, що касаційна скарга має бути відхилена, а рішення залишені без змін, оскільки розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

14 березня 2018 року та 11 квітня 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду пояснення, у яких вказувала, зокрема, що вона грошових коштів не отримувала, а розписки були удаваним правочином, з метою прикриття злочинних дій адвоката ОСОБА_6

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у випадку неповернення позичальником суми позики своєчасно борг позичальника складатиме суму позики, проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_4 1 500 000 грн, що підтверджується виданою нею розпискою від 01 лютого 2013 року та зобов'язалася їх повернути за першою вимогою на протязі місяця з дня отримання вимоги про повернення боргу. 14 червня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали між собою договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_4 відступив ОСОБА_1 право вимоги з ОСОБА_2 повернення грошових коштів у сумі 1 500 000 грн за цією письмовою розпискою, відповідачу було надіслане письмове повідомлення про заміну кредитора за договором позики від 1 лютого 2013 року. 25 травня 2016 року позивачем було відправлено відповідачу вимогу про повернення боргу, проте відповідач борг за договором позики від 1 лютого 2013 року не повернула.

Відповідно до розписки від 16 червня 2015 року, ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_5 12 000 доларів США, під 2 % в місяць і зобов'язалася їх повернути до 31 грудня 2015 року. 16 червня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали між собою договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_5 відступив позивачці право вимоги грошових коштів у сумі 12 000 доларів США за цією письмовою розпискою, про що ОСОБА_2 було надіслано письмове повідомлення. Однак, борг за договором позики від 16 червня 2016 року не повернуто.

Відповідно до розписки від 18 серпня 2012 року, відповідач отримав в борг у ОСОБА_4 1 600 000 грн і зобов'язалася їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги про повернення боргу. 14 червня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_1 набула право вимоги до відповідача про повернення грошових коштів у сумі 1 600 000 грн. Про укладення цього договору ОСОБА_2 надіслано письмове повідомлення про заміну кредитора за договором позики від 18 серпня 2012 року. 25 травня 2016 року позивачем було відправлено відповідачу вимогу про повернення боргу. Проте, відповідач борг позивачу за договором позики від 18 серпня 2012 року не повернула.

Згідно з розпискою від 10 серпня 2012 року, ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_4 800 000 грн і зобов'язалася їх повернути за першою вимогою протягом місяця з дня отримання вимоги про повернення боргу. 14 червня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали між собою договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_1 набула право вимоги до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів у сумі 800 000 грн, про що відповідачу направлялося письмове повідомлення про заміну кредитора за договором позики від 10 серпня 2012 року. 25 травня 2016 року позивачем було відправлено відповідачу вимогу про повернення боргу. Однак відповідач борг позивачу за договором позики від 10 серпня 2012 року не повернула.

16 липня 2015 року відповідач отримала в борг у ОСОБА_5 1 300 доларів США і зобов'язалася їх повернути до 31 грудня 2015 року про що видала власноруч написану розписку. 16 липня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ОСОБА_5 відступив останній право вимоги з відповідача повернення грошових коштів у сумі 1 300 доларів США за цією письмовою розпискою, про що також було письмово повідомлено відповідача.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок про виникнення зобов'язання та правильно стягнув з відповідача суму боргу, інфляційні втрати та 3 % річних.

Згідно частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів не може погодитись із висновками судів першої та апеляційної інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 16 494,44 грн відповідно до письмової розписки, укладеної 16 червня 2015 року про отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 12 000 доларів США та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 1 595,44 грн відповідно до письмової розписки від 16 липня 2015 року про отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1 300 доларів США.

У постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі за № 6-771цс15 зроблено висновок, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Проте суди першої та апеляційної інстанції, не звернули увагу на те, що стягнення боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

З урахуванням того, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню в частини стягнення інфляційних втрат відповідно до розписок від 16 червня та від 16 липня 2015 року з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову у цій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка підписана представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 16 494,44 грн відповідно до письмової розписки, укладеної 16 червня 2015 року про отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 12 000 доларів США та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 1 595,44 грн відповідно до письмової розписки від 16 липня 2015 року про отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1 300 доларів США скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 16 494,44 грн відповідно до письмової розписки, укладеної 16 червня 2015 року про отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 12 000 доларів США та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 1 595,44 грн відповідно до письмової розписки від 16 липня 2015 року про отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1 300 доларів США відмовити.

У іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат