Постанова

Іменем України

14 червня 2018 року

м. Київ

справа № 756/11925/16-ц

провадження № 61-33409св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Київська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року у складі судді Мазурик О. Ф.,

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на незавершений будівництвом житловий будинок площею 44,46 кв. м, розташований на АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом на незавершений будівництвом житловий будинок площею 44,46 кв. м, розташований на АДРЕСА_1.

Не погодившись із таким вирішенням спору, заступник прокурора міста Києва, діючи в інтересах держави в особі Київської міської ради, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року заступнику прокурора міста Києва відмовлено у прийнятті апеляційної скарги на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 червня 2017 року та повернуто її заявнику на підставі частини п'ятої статті 297 ЦПК України.

Апеляційний суд виходив з того, що прокурором порушено порядок оскарження заочного рішення, встановлений статтею 228 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії).

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора міста Києва, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Скарга аргументована тим, що статтею 228 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії) встановлено виключне право відповідача на подачу заяви про перегляд заочного рішення.

При оскарженні заочного рішення прокурор не має перебирати на себе обов'язки відповідача щодо дотримання форми і змісту заяви про його перегляд.

При зверненні з апеляційною скаргою прокурор керувався статтею 24 Закону України «Про прокуратуру», якою передбачено право прокурора на представництво інтересів держави в суді, зокрема, шляхом апеляційного оскарження судових рішень, в тому числі і у тих справах, які розглянуті без його участі.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд апеляційної інстанції не врахував, що прокурор має рівні права з іншими учасниками процесу, здійснює представництво інтересів держави, а не окремого державного органу, який є стороною спору, і звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в інтересах держави, вважаючи, що є загроза порушень її інтересів.

Бездіяльність Київської міської ради, яка є відповідачем у цій справі і не подала заяву про перегляд заочного рішення, не повинна обмежувати прокуратуру, як окремого учасника процесу, в оскарженні рішення, що порушує інтереси держави.

Проте суд апеляційної інстанції доводів прокурора не перевірив та не надав їм відповідної оцінки, зробив помилковий висновок про повернення апеляційної скарги у зв'язку з порушенням порядку оскарження заочного рішення.

У жовтні та листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення та доповнення до них, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва та залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене із додержанням норм процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 756/11925/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 228 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою про перегляд заочного рішення) заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

За змістом статей 231, 232 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення. В іншому випадку апеляційний суд відмовляє в прийнятті апеляційної скарги на заочне рішення.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стороні цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, Об грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

За таких обставин, аргументи касаційної скарги про те, що положення Глави 8 розділу III ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії) не розповсюджуються на прокурора при зверненні до суду з апеляційною скаргою на заочне рішення в інтересах держави в особі територіальної громади міста Києва - Київської міської ради, яка є відповідачем у цій справі, колегія суддів відхиляє.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін ухвали Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат