Справа № 136/751/18 (136/204/14-ц)
Провадження № 22-ц/772/1352/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 рокуСправа № 136/751/18 (136/204/14-ц)м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у ци-вільних справах:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів Берегового О.Ю., Марчук В.С.,

за участі секретаря судового засідання Сніжко О.А., представника скаржника, заявни-ка Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» адвоката ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до

ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерцій-ного банку «Приватбанк» ОСОБА_5 на ухвалу Липовецького ра-йонного суду Вінницької області від 07 травня 2018 року, постановлену у приміщенні суду в м. Липовець Вінницької області за головування судді Кривенка Д.Т.,

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 20 берез-ня 2014 року позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «При-ватбанк» ( далі - ПАТ КБ «Приватбанк» ) задоволений, стягнуто з боржника ОСОБА_6 на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 24473,56 гривень, судовий збір у розірі 244,74 гривні ( а. с. 37 ).

26 квітня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд із заявою про ви дачу дубліката виконавчого листа № 136/204/14-ц у цій цивільній справі, посилаючись на те, що 23 червня 2015 року державним виконавцем Липовецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Він-ницькій області ОСОБА_7 була винесена постанова про повернення виконав-чого документа стягувачу на підставі пункту другого частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». З відповіді Липовецького РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 16 квітня 2018 року № 2368/15.8.02 на запит стягувача слідує, що виконавчий лист на примусовому виконанні не перебуває. Однак і на адресу банку він не надходив. У звязку з втратою оригіналу виконавчого листа не з вини стягува-ча, на підставі підпункту 17.4 Перехідних положень ЦПК України, пункту 5 Прикін-цевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» ПАТ КБ «Приватбанк» в особі представника ОСОБА_8 просив суд заяву задоволити ( а. с. 50-52 ).

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 07 травня 2018 ро-ку у задоволенні заяви ПАТ КБ «Приватбанк» про видачу дубліката виконавчого лис-та відмовлено ( а. с. 65-66 ). Дана судова ухвала оскаржена в апеляційному порядку, представник банку ОСОБА_5 просить оскаржувану ухвалу від 07 травня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення заяви банку. Скаржниця вва-жає судову ухвалу незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права ( а. с. 71-73 ).

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі представ-ника банку адвоката ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в су-купності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржувано-го судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апе-ляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга представника банку підлягає частковому задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на за-садах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухва-лене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуаль-ного права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясова-них обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, во-на є помилковою, такою, що суперечить фактичним обставинам справи, нормам мате-ріального права, які регулюють виниклі та наявні правовідносини між сторонами у цій справі.

Судом встановлено, що на виконання заочного судового рішення від 20 березня 2014 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборго-ваних коштів, яке набрало законної сили 16 жовтня 2014 року, за заявою стягувача був виданий та звернений до примусового виконання виконавчий лист. 10 лютого 2015 року у відділі ДВС було відкрито виконавче провадження. 23 червня 2015 року за наслідками проведених виконавчих дій винесена постанова про повернення вико-навчого документа стягувачу на підставі пункту другого частини першої статті 47 За-кону України «Про виконавче провадження». Посилаючись на втрату оригіналу вико-навчого документа, стягувач звернувся в суд із заявою про видачу його дубліката.

Відмовляючи у задоволенні заяви банку про видачу дубліката виконавчого листа, суд першої інстанції послався на підпункт 17.4 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції з 15 грудня 2017 року, яким передбачено, що у разі втрати виконавчого документа, суд який розлядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для предявлення виконавчого документа до виконання. Суд вказав, що на момент видачі ПАТ КБ «Приватбанк» виконавчого документа, про отримання дубліката якого, наразі, йдеться, діяли норми Закону Укра-їни «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІУ, згідно статті 22 якого строк предявлення до виконання виконавчого документа був визначений в один рік, якщо інше не передбачене законом. Суд зазначив, що стягувач не навів жод-них обєктивних обставин, за наявності яких він був позбавлений можливості бути поінформованим про хід здійснених виконавчих дій за виконавчим листом № 136/204/14-ц з червня 2015 року по день звернення в суд із заявою про видачу дублі-ката виконавчого листа, тобто по квітень 2018 року. За таких мотивів суд першої ін-станції дійшов висновку про пропуск стягувачем передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час видачі виконавчого листа, річного строку, встановленого для предявлення виконавчого документа до виконан-ня. Суд знайшов безпідставним посилання стягувача в обгрунтування заяви про вида-чу дубліката виконавчого листа на пункт пятий розділу ХІІІ Прикінцевих та перехід-них положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-УІІІ «Про виконавче провадження», що набрав законної сили 05 жовтня 2016 року.

Висновки суду, покладені в обгрунтування оскаржуваної ухвали від 07 травня 2018 року, підлягають критичній оцінці, оскільки посилання суду на нечинність пунк-ту пятого розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-УІІІ «Про виконавче провадження» щодо виконавчих лис-тів, строк предявлення яких до виконання ними визначений та пропущений у відпо-відності до норм діючого на той час закону ( виклад мовою оригіналу судового рішен-ня ), суперечить нормам вказаного Закону, які в частині, що стосується порушеного питання, є чіткими і зрозумілими.

Скаржниця в апеляційній скарзі на судову ухвалу від 07 травня 2018 року наголо-шує, що згідно статей 31, 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редак-ції, що діяла на час повернення виконавчого документа банку, копії постанов держав-ного виконавця про повернення виконавчого документа повинні надсилатися стягува-чу рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Однак, як справедливо та обгрунтовано зауважує скаржниця, ДВС не надало належних доказів стосовно на-правлення виконавчого листа банку, доказів отримання його банком; у матеріалах справи відсутні підтвердження отримання банком оригіналів виконавчих листів. Тоб-то, виконавчий лист втрачений з безпосередньої вини органу ДВС, тому посилання су-ду на невикористання стягувачем свого права бути поінформованим про хід проведе-них виконавчих дій дійсно є несправедливим, неправильним, необєктивним. Через не повідомлення ДВС належним чином стягувача про повернення виконавчого листа має місце в даний час питання щодо дотримання останнім строку предявлення виконав-чого документа до виконання. Проте неправомірні дії ДВС не повинні тягти негатив-ні наслідки для стягувача, який у такому випадку є заручником невиконання держав-ним органом своїх прямих обовязків.

Враховуючи позицію Європейського суду з прав людини, Конституційного Суду України з приводу обовязковості виконання судових рішень, що набрали законної сили, як невідємної складової права кожного на судовий захист, спрямованої на за-хист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридич-них осіб, суспільства, держави, вимога стягувача про видачу дубліката виконавчого листа підлягає ретельному розгляду як особи, законні інтереси якої порушені вна-слідок неправомірних дій посадових осіб органу ДВС.

Крім цього, посилання скаржниці на необхідність виконання судом положень статті 12, пункту пятого розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-УІІІ «Про виконавче провадження» є обгрун-тованим та обєктивним. Виконавчий лист, що фігурує у даній цивільній справі, вида-ний до набрання чинності цим Законом. У випадку видачі дубліката виконавчого лис-та строк предявлення його до примусового виконання, визначений статтею 12 згада-ного Закону у три роки, повинен відраховуватися з дати повернення стягувачу оригі-налу виконавчого листа, якою є 23 червня 2015 року, але з урахуванням дати видачі дубліката виконавчого документа, оскільки звернення до суду з відповідним клопо-танням здійснене 24 квітня 2018 року. Такий висновок грунтується на частині пятій статті 12 Закону, якою передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у звязку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк предявлення такого документа до виконання після переривання встановлю-ється з дня його повернення.

У розвиток норм статей 263, 264 ЦПК України ( статті 213, 214 ЦПК України в редакції 2004 року ) Пленум Верховного Суду України у пункті 2 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що рішен-ня є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповід-но до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України в редакції 2004 року, а також правильно витлумачив ці норми. Обгрунтова-ним визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених до-казами, що були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а та-кож якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для предявлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поваж-ними, пропущений строк може бути поновлений. При розгляді таких заяв суди мають детально досліджувати всі обставини, які вплинули на пропуск строків предявлення виконавчих документів до виконання і розглядати їх в сукупності шляхом встанов-лення відповідного причинно-наслідкового звязку.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду Украї-ни від 20 січня 2016 року у справі № 6-711цс15.

Згідно підпункту 17.4 пункту 17 частини 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний ви-конавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред-явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого до-кумента постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. При цьому, вирішуючи питання про видачу дубліката виконавчого листа у звязку з втра-тою його оригіналу, слід перевіряти обставини такої втрати.

Судова ухвала від 07 травня 2018 року не може залишатися в силі, вона перешко-джає подальшому провадженню у справі, адже згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» як у редакції, чинній на час предявлення банком виданого судом виконавчого листа до виконання, на час повернення виконавчого листа стягу-вачу, так і в статті 1 цього Закону, що діє у даний час визначено, що виконавче прова-дження є завершальною стадією судового провадження.

Україна як Висока Договірна Сторона ОСОБА_9 Європи про захист прав лю-дини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 ОСОБА_9.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди за-стосовують при розгляді справ ОСОБА_9 про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права. Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 параграфу 1, має здій-снюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав ( Beles and others v. tne Czech Republic ( Белеш та інші проти Чеської Республіки )), параграф 49.

У процесі судового розгляду повинні бути послідовно, без винятків, або з обгрун-туванням відмови розгляду, досліджені усі аргументи заявника. Що стосується фак-тів, то суд повинен перевірити ті, що є ключовими для справи заявника ( Potocka and Others v. Poland ( Потоцька та інші проти Польщі), параграф 57.

У даній справі слід визнати, що оскаржувана судова ухвала підлягає безумовному скасуванню як така, що постановлена судом у порушення охоронюваних законом ін-тересів, прав стягувача. При цьому судом у відповідності з нормами статті 12 ЦПК України не вжито заходів щодо залучення до участі у справі органу ДВС, з безпосе-редньої вини якого у стягувача виникла необхідність звернутися у суд із клопотанням про видачу дубліката виконавчого листа та нести через це відповідні матеріальні вит-рати. З матеріалів справи убачається доцільним уважно, повно, обєктивно заслухати всіх учасників та надати належну, неупереджену оцінку доказам у справі.

Доводи апеляційної скарги є грунтовними, обєктивними, заслуговують на увагу в частині вимоги про скасування оскаржуваної судової ухвали.

Статтею 379 ЦПК України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для про-довження розгляду до суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обста-винам справи; порушення судом норм процесуального права чи застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до пункту шостого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеля-ційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, ска-сувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись нормами статей 353, 367 - 369, 374, 379, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерцій-ного банку «Приватбанк» ОСОБА_5 задоволити частково.

Ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 07 травня 2018 року скасувати, справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду по суті заявленої вимоги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 липня 2018 року.

Суддя-доповідач: ОСОБА_10 ОСОБА_2

Судді: Підпис О.Ю. Береговий

ОСОБА_11 Марчук

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду Т.О. Денишенко