АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 632/1190/17 Головуючий суддя І інстанції Библів С. В.
Провадження № 22-ц/790/13/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, пов'язані із застосуванням Закону України "Про захист прав споживачів"
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів палати у цивільних справах:

-головуючого судді - Яцини В.Б.

-суддів колегії: Бровченко І.О., Бурлака І.В.,

за участю судового секретаря Колесник О.Е.,

позивача ОСОБА_3,

відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 04 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про захист прав споживачів шляхом визнання договору недійсними та стягнення коштів,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір доручення № Д-0070 від 22 серпня 2017 року, а також стягнути з відповідача на його користь 18900 грн. в рахунок повернення коштів за вказаним договором.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що в мережі Інтернет він знайшов оголошення щодо розпродажу автомобілів марки «Ravon R2 Comfort» за 189000 грн. Звернувшись до офісу відповідача, він 22.08.2017 року уклав договір доручення № Д-0070, за яким відповідач зобов'язався придбати та передати йому у власність транспортний засіб. На виконання умов договору він вніс на рахунок відповідача 18 900 грн. При цьому йому не було роз'яснено, що вказана сума є винагородою повіреного за надання послуг за договором.

Після спливу триденного строку на передачу автомобілю представник відповідача в телефонній розмові повідомив йому, що автомобіль не може бути переданий через те, що нібито автовоз, який віз транспортні засоби, потрапив у ДТП. Тому, йому запропоновано подати заяву про розірвання договору. Посилаючись на те, що відповідачем при укладені договору не було доведено достовірних умов договору, що вплинуло на можливість його свідомого вибору, а також - на Закон України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 04 грудня 2017 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір доручення № Д-0070, укладений 22 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та товариством з обмеженою відповідальністю «Велес Авто». Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто», 61052, м. Харків, вул. Полтавський шлях, б.56, офіс 512/1, , р/р 0751 в АТ «ОТП Банк» м. Київ, МФО 300528, на користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя згідно реєстрації АДРЕСА_1, і.н.НОМЕР_1, 18 900,00 грн. в рахунок повернення коштів, сплачених в рахунок винагороди повіреного за договором доручення № Д-0070 від 22 серпня 2017 року, а також судовий збір в сумі 640 грн., а всього - 19950,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» - ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

У скарзі вказано, що суд помилково послався на норму ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка стосується придбання товарів у кредит. Висновки суду про несправедливі відносно споживача умови договору та завищену вартість послуг відповідача в розмірі 10% від вартості транспортного засобу, що становить 18900 грн., з огляду на те, що відповідач фактично не поніс таких витрат, - належним чином не обґрунтовані.

Також зазначено, що у вичерпному переліку несправедливих умов договору, визначеному у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не зазначено про несправедливий розмір ціни, яка була зазначена у договорі.

Суд не звернув уваги, що позивач не довів відсутність у нього вільного волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, внаслідок чого суд безпідставно застосував ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» про підприємницьку практику, яка вводить споживача в оману та ст. 216 ЦК України.

Згідно до п. 10.8 спірного договору, позивач підписав цей договір після ознайомлення з його змістом, який йому був зрозумілий, та погодився з усіма умовами.

У даному випадку слід врахувати роз'яснення, які були надані судам у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику справ про визнання правочинів недійсними», згідно до яких помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Розглянувши апеляційну скаргу у визначеному ст. 368 ЦПК України порядку спрощеного провадження, вислухавши пояснення позивача, за відсутності представника відповідача, належним чином повідомленого про її розгляд, після з'ясування обставин справи, перевірки відповідно до ст. 367 ЦК України законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скаргу задовольнити, з наступних підстав.

Судом було безспірно встановлено, що 22 серпня 2017 року між ТОВ «Велес Авто» та позивачем ОСОБА_3 було укладено договір доручення № Д-0070, предметом якого є придбання транспортного засобу марки «Ravon R2 Comfort» (а. с.15-17).

На підставі п. 3.1 спірного договору, за надання послуг визначених цим договором ОСОБА_3 сплатив на рахунок Товариства винагороду в розмірі, що становить 10% від вартості транспортних засобів, а саме 18900 грн. (а.с. на звороті 15).

При цьому зазначений договір виконаний у друкований спосіб, а марка транспортного засобу, модель, рік випуску та ціна вписані в договір рукописним текстом.

Станом на час розгляду даної цивільної справи автомобіль позивачем отриманий не був.

Відповідно до ч. 1ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно до ст. 204 ЦК України існує презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. . Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до Преамбули до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У статті 1000 ЦК України вказано, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Відповідно до статті 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги.

Зміст договору доручення у ст. 1003 ЦК України визначений наступний: у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Як вбачається з п. 1.1 - 1.4 спірного договору доручення - його предметом є: пошук ТОВ «Велес Авто» (повіреного) осіб, які мають бажання і можливість укладати договори поставки, купівлі-продажу, або будь-який інший договір, за яким ОСОБА_3 (довіритель) в подальшому отримує у власність транспортний засіб, а також кредитні договори та договори страхування, на умовах, найбільш вигідних для довірителя; здійснювати усні та/або письмові юридичні консультації щодо укладення вищевказаних договорів; укласти від імені довірителя, або здійснювати юридичне супроводження укладання вищевказаних договорів; здійснення оформлення документів та/або юридичне супроводження оформлення документів, а також вчиняти дії, необхідні для державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу за яким довіритель отримує право власності; повірений, діючи від імені або за участю та за рахунок довірителя, зобов'язаний укласти договір поставки або будь-який інший договір, за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб «Ravon R2 Comfort 1,25» вартістю 189000 грн., яка може бути й більшою в межах 20 відсотків. Правочини щодо набуття права власності вказаного транспортного засобу укладається повіреним із будь-якою особою, яка зацікавлена у продажу вказаного транспортного засобу та яка має можливість безготівкових розрахунків. Правочини щодо отримання кредитів та/або будь-яких інших фінансових послуг укладаються із спеціалізованими фінансовими установами, які мають відповідний дозвіл на даний вид діяльності (а.с. 28).

Строк для вчинення вказаних дій повіреним у п. 2.1.1 договору доручення визначений до 90 робочих днів з моменту укладення даного договору. При цьому повірений також зобов'язаний: надавати довірителю інформацію про потенційних продавців/постачальників транспортних засобів, та /або умови придбання, набуття права власності на транспортний засіб (п. 2.1.2); перевіряти правомочність продавця, постачальника, фінансової установи на укладення договорів купівлі-продажу, поставки транспортного засобу, договорів кредитування та договорів страхування, і інших договорів (п. 2.1.3); діяти від імені та за рахунок довірителя та в його інтересах, укладати договори поставки або будь-який інший договір, за яким довіритель у подальшому отримує у власність транспортний засіб, у тому числі кредитні договори та договори страхування, на найбільш вигідних для довірителя умовах (п. 2.1.4); повідомити довірітеля на його вимогу про хід виконання договору (п. 2.1.5); передати довірителю визначений транспортний засіб на умовах, викладений у договорі поставки або будь-якому договорі, за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб (п. 2.1.6); в 3-денний строк передати довірителю все одержане у зв'язку з виконанням доручення і надати звіт про виконання доручення та супроводжувальні і фінансові документи після підписання сторонами акту виконаних послуг (п. 2.1.7) (а.с. 28-29).

Довіритель у свою чергу зобов'язаний: видати повіреному довіреність на вчинення вищевказаних у п. 1.1 договору юридичних дій; забезпечити повіреного іншими засобами, необхідними для виконання повіреним доручення довірителя за цим договором; компенсувати витрати повіреного, які були пов'язані з виконанням даного договору. Акт про витрати, понесені повіреним, готується на протязі календарного місяця, після чого протягом 3-х робочих днів з дати отримання від повіреного підлягає підписанням довірителем; перерахувати на рахунок повіреного кошти в розмірі вартості транспортного засобу, визначеної у п. 1.3 даного договору (189000 грн.) протягом строку не більше 60 робочих днів з дати укладення даного договору; прийняти транспортний засіб, який придбаний за договором (а.с. 29).

Визначена у п. 3.1 сума 18900 грн. за надання послуг згідно з п. 3.2 цього договору сплачується довірителем до або після укладення договору але не пізніше поточного дня, в якому було укладено договір (а.с. 28-29).

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За даними виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Велес Авто» вид діяльності цього товариства консультування з питань комерційної діяльності й керування (а.с. 36).

Виходячи зі змісту вказаного договору, він є змішаним договором, який має істотні умови договорів доручення (ст.ст. 1000, 1002, 1003 ЦК України) та договору про надання послуг маркетингового та юридичного характеру, ст. 901 ЦК України.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 ЦК України).

У статті 903 ЦК України зазначено про плату за договором про надання послуг:

1. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

2. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що: укладений сторонами договір не відповідає застереженням щодо несправедливих умов договору, які невичерпно викладені у ч. 2 ст. 18, а також - у ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема несправедливим є положення договору доручення, які містять умови про зміни у витратах щодо плати за дострокове його погашення, про розмір суми комісії 10 % від вартості транспортного засобу за організацію виконання договору, що становить 18900 грн., яку позивач сплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважав цю суму надто завищеною, і належним чином не обґрунтованою, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів у тексті договорів рукописним текстом. Доказів понесення інших витрат відповідачем суду не надано. Спірним договором фактично забезпечено захист інтересів лише повіреного, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Умови спірного договору доручення є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача як споживача послуг можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ними коштів в рахунок винагороди повіреного, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вимогам ст.ст. 1008, 1009 ЦК України. Відповідач при укладенні спірного договору доручення всупереч ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» приховав призначення платежу в розмірі 18900 грн. під виглядом першочергових платежів, які насправді, за умовами договору, не повертаються у жодному випадку, та за змістом є комісією за укладення самого договору. З цих підстав та відповідно до ст. 227 ЦК України суд визнав спірний договір недійсним та в порядку ст. 216 цього ж Кодексу стягнув з відповідача сплачений позивачем аванс в сумі 18900 грн.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам ст. 263 ЦПК України не відповідає

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч положень ст. 263, п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд першої інстанції при з'ясуванні обставин про нечесну підприємницьку практику зі сторони відповідача та несправедливі умови договору по відношенню до позивача в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» не взяв до уваги, що у справі відсутні докази того, що умови договору про плату повіреному за надання маркетингових та юридичних послуг довірителю, а також - за виконання свого обов'язку за договором доручення в сумі 18900 грн., що складає 10% від вартості автомобіля, який повірений зобов'язався придбати за рахунок коштів повіреного - є несправедливим умовами в контексті вищевказаної норми ст. 18 цього Закону. Такі висновки суду належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України не обґрунтовані.

Суд першої інстанції всупереч вимог ст. 263, 264 ЦПК України належним чином не з'ясував визначений у спірному договорі порядок та наслідки дострокового припинення договору.

Так, даний договір може бути припинений шляхом односторонньої відмови повіреного у випадку відсутності можливості виконати свої обов'язки за договором щодо поставки, придбання транспортного засобу за визначеною у договорі ціною, або у разі не виконання умов договору довірителем щодо строків та розмірі проведення оплат по договору (п. 4.1).

Про односторонню відмову від договору повірений письмово повідомляє довірителя. Якщо повірений відмовився від договору до виконання ним свого зобов'язання по укладанню договору поставки, купівлі-продажу або будь-якого іншого договору, за яким довіритель отримує у власність транспортний засіб, то повірений зобов'язаний повернути довірителю сплачені ним на виконання даного договору кошти, які вказані в п. 1.3 даного договору (вартість автомобіля), протягом 10 банківських днів з дня отримання від довірителя заяви про повернення коштів та власних банківських реквізитів (п. 4.1.1); повірений має право в односторонньому порядку розірвати договір виключно на умовах, передбачених чинним законодавством (п. 4.1.2)

Довіритель також має право відмовитись від договору в односторонньому порядку, про що письмово повідомити довіреного (п. 4.2).

У випадку відмови довірителя від договору протягом трьох днів з моменту укладення даного договору, повірений повертає 50 (п'ятдесят) відсотків від сплаченої винагороди повіреного та всі сплачені на виконання п. 1.3 даного договору кошти, протягом 30 (тридцяти) банківських днів з дня отримання від довірителя заяви про відмову від договору та повернення коштів із зазначенням власних банківських реквізитів. У випадку коли заява про відмову від договору подана довірителем у строк більше 3-х днів, винагорода, яка вказана у п. 3.1 даного договору (18900 грн.), поверненню не підлягає. Поверненню підлягають всі сплачені на виконання п. 1.3 Договору кошти протягом 30 (тридцяти) банківських днів (п. 4.2.1) (а.с. 29).

Згідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 1008 ЦК України договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі відмови довірителя або повіреного від договору. Довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною.

У статті 1009 ЦК України визначені такі наслідки припинення договору доручення:

1. Якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення.

2. Відмова довірителя від договору доручення не є підставою для відшкодування збитків, завданих повіреному припиненням договору, крім випадку припинення договору, за яким повірений діяв як комерційний представник.

3. Відмова повіреного від договору доручення не є підставою для відшкодування збитків, завданих довірителеві припиненням договору, крім випадку відмови повіреного від договору за таких умов, коли довіритель позбавлений можливості інакше забезпечити свої інтереси, а також відмови від договору, за яким повірений діяв як комерційний представник.

Відповідно до ч. 2 ст. 903 ЦК України у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, вищевказані умови спірного договору щодо порядку та наслідків дострокового припинення договору, у тому числі стосовно порядку та розміру поверненню довірителю плати до повного виконання повіреним доручення у випадку одностороннього розірвання договору за заявою довірителя (п. 4.2.1) - в цілому відповідає нормам ч. 2 ст. 903, ст.ст. 1008, 1009 ЦК України про розірвання договору, і про те, що замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату, а довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення. З урахуванням того, що у повірений за спірним договором об'єктивно несе витрати, пов'язані з наданням маркетингових, юридичних послуг, а також логістичні та ніші накладні витрати, пов'язані із придбанням та доставкою автомобіля, вищевказані умови договору щодо часткового повернення суми сплаченого авансу, якщо довіритель у односторонньому порядку відмовляється від договору доручення на протязі трьох днів після його укладення, або - взагалі втрачає право на повернення авансу, якщо він відмовився від договору після спливу цього строку, не можна вважати істотним дисбалансом договірних прав та обов'язків на шкоду споживача в розумінні положення ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови договору.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За недоведеності того, що відповідач при укладенні спірного договору діяв недобросовісно або здійснював нечесну підприємницьку діяльність, виходячи із загальних умов стосовно правомірності правочину, ст.ст. 6, 204 ЦК України, сторони в договорі мали право визначити вищевказаний порядок та наслідки дострокового припинення спірного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Однак у справі відсутні докази про те, що у даному випадку для виконання своїх обов'язків за договором доручення відповідач мав отримати відповідний дозвіл (ліцензію), тому суд першої інстанції помилково послався на вказану норму матеріального права. Не було у районного суду підстав і для застосування ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач також вказав, що він зрозумів, що був введений в оману при підписанні договору доручення, який не відповідає його волі та цілям його укладання, так як він мав на увазі отримати від ТОВ «Велес Авто» послуги по доставці та допомозі в оформленні договору купівлі-продажу автомобіля в триденний строк, як обіцяв повірений при укладенні цього договору (а.с. 7).

Однак спірний договір доручення, кожний аркуш якого підписаний сторонами, таких умов надати автомобіль у триденний строк не містить. Згідно до п.п. 10.7, 10.9, 10.10. вказаного договору підписання даного договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору. Довіритель своїм особистим підписом засвідчив факт ознайомлення та згоди з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за договором, здатність набувати права та обов'язки, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе, а також - що послуга, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку товариства (а.с. 31).

З огляду на це суд помилково не взяв до уваги роз'яснення, які були надані судам п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику справ про визнання правочинів недійсними», згідно до яких обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду допустимих у даному спорі стосовно недійсності письмового договору в контексті вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України, ч. 2 ст. 78 ЦПК України письмових доказів про те, що договір доручення був укладений на інших умовах, ніж тих, що підписав позивач, які не містять положення про надання йому автомобіля у триденний строк.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; ухвалив своє рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи; суд неправильно застосував норми матеріального права, тому відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 268, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 381-384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» - задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 04 грудня 2017 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 05.03.2018 року.

Головуючий:

В.Б. Яцина.

Судді: І.О. Бровченко.

І.В. Бурлака.