МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр.№2/521/1558/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Плєхової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, до ОСОБА_3, посилаючись на те, що 12 вересня 2012 року уклав з останнім угоду, за якою надав відповідачу у борг грошові кошти в іноземні валюті у розмірі 140000,00 доларів США, які він зобов'язався повернути не пізніше 01 жовтня 2013 року.

Договір укладено у письмовій формі у вигляді угоди від 12 вересня 2012 року, розписок від 16 жовтня 2013 року та 26 травня 2014 року на умовах одержання від позичальника гонорару в процентах, а саме 2% від суми 1200000,00 доларів США - 2400,00 доларів США, та 3% з 20000,00 доларів США - 600,00 доларів США, який відповідач зобов'язаний був сплатити позивачу до 01 жовтня 2013 року, а після зазначеного терміну - повернути основну суму боргу.

Зазначив, що в якості застави на суму 1400000,00 доларів США та зазначених процентів, відповідач ввів позивача одним із засновників ТОВ "Світанок".

У зв'язку з тим, що у визначений договором строк відповідач не повернув суму боргу, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу в розмірі 140000,00 доларів США, яка станом на 01 серпня 2016 становить 3472000,00 грн. та борг по процентам у розмірі 138000,00 доларів США, що станом на 01 серпня 2016 року становить 3422400,00 грн.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача, діючий на підставі ордеру від 08 вересня 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділами 1 та 3 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 12 вересня 2012 року позивач уклав з відповідачем договір, за яким надав останньому грошові кошти в іноземні валюті у розмірі 140000,00 доларів США, за умови сплати процентів, а саме 2% від суми 1200000,00 доларів США, та 3% з 20000,00 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 01 жовтня 2013 року. В якості застави на суму 1400000,00 доларів США та зазначених процентів, ОСОБА_2 введений до складу засновників ТОВ «Світанок», після сплати боргу ОСОБА_2 зобовязався добровільно вийти зі складу засновників (а.с. 8).

Позивач свої зобовязання за договором виконав та передав відповідачу у борг кошти в сумі 140000,00 доларів США, що не заперечується сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, на підставі протоколу №22 від 06 серпня 2012 року став одним із учасників фірми "Світанок" у вигляді ТОВ, що підтверджується змінами до статуту підприємства (а.с. 12).

Станом на 16 жовтня 2013 року відповідач свої зобов'язання за договором так і не виконав, про що свідчить розписка, наявна в матеріалах справи, згідно якої останній зобов'язався його повернути до січня 2014 року у зв'язку із затримкою реалізації ТОВ "Світанок".

Згідно розписки від 26 травня 2014 року, складеною власноруч ОСОБА_3, зазначено, що він повинен повернути борг ОСОБА_2 у розмірі 140000,00 доларів США та проценти на них по 3000 доларів США в місяць після реалізації підприємства "Світанок", в якому ОСОБА_2 є членом, та у зв'язку із затримкою реалізації вказаного підприємства зобов'язався повернути 01 серпня 2014 року.

Як передбачено ст. 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Отже, за змістом ст. 604 ЦК України зобов'язання є новим, якщо воно виникає між тими самими сторонами, але з іншим предметом та умовами, тобто домовленість пов'язана зі зміною виду договору.

За змістом ст. 604 ЦК України домовленість сторін про заміну первісного зобов'язання між тими ж сторонами (новація) є підставою для припинення первісного зобов'язання. Під новим зобов'язанням в такому випадку слід вважати інше за характером та за правовою природою зобов'язання, а не збільшене чи зменшене за обсягом первісне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 ЦК України). Отже, умовами здійснення новації є двостороння угода (домовленість), дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а також, це дійсність первинного зобов'язання.

Дослідивши наявну в матеріалах справи розписку від 26 травня 2014 року, суд приходить до висновку, що між сторонами було здійснено новацію первісного договору від 12 вересня 2012 року з новими умовами.

Позивач вказав, що відповідач повернув йому частину боргу у розмірі 342569,00 грн., що не заперечується відповідачем.

Строк повернення відповідачем коштів за договором позики за вимогою позивача, настав 01 серпня 2014 року.

Будь-яких доказів виконання у повному обсязі відповідачем своїх зобовязань, згідно умов договору, та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що з наданих позивачем розрахунків неможливо достовірно встановити наявність заборгованості відповідача та її розмір, однак, суд критично ставиться до таких пояснень, оскільки в процесі розгляду справи жодних доказів на підтвердження сплати суми боргу або його частини відповідачем суду не надано.

Суд також враховує, що з часу повернення вказаної справи з апеляційного суду Одеської області, з 22 листопада 2017 року відповідач та його представник в судові засідання не заявлялись, жодних пояснень та заперечень на позовну заяву суду не надавали, що свідчить про зловживання ними своїми процесуальними правами.

Розписку від 26 травня 2014 рокуз переліком суттєвих умов договору суд вважає як таку, що засвідчує виконання сторонами вимог закону щодо укладення договору позики у письмовій формі.

Крім того, наявність розписки у позивача є доказом факту невиконання грошових зобовязань з боку відповідача.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути борг позикодавцю в установлений строк.

Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем від позивача коштів у сумі 140000,00 доларів США, а також той факт, що борг на момент розгляду справи ним не повернено у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 3129431,00 грн. (1400000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 01 серпня 2016 року становить 3472000,00 грн. - 342569,00 грн. (сплачену відповідачем частину боргу))

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Дослідивши вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по процентам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року (№ 6-36цс14).

У розписці від 16 квітня 2014 року відповідач зобов'язався сплатити проценти у розмірі 3000 доларів США за місяць до повернення повної суми боргу.

Відтак, враховуючи відсутність доказів повернення позики у повному обсязі відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, те, що відповідач всупереч ст.178 ЦПК України відзив у якому викладає заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення, не надав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування позикою за період з 02 серпня 2013 року по 02 серпня 2016 року у розмірі 108000,00 долів США, що в еквіваленті складає 2678400,00 грн. (3000,00 доларів США х 36 місяців).

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судовий збір у справі складає 8810,00 грн., які не сплачені позивачем, оскільки він звільнений від його сплати як інвалід другої групи, з підстав чого такі витрати підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі (а.с. 7).

Керуючись ст.ст.4, 15, 16, 526, 610, 1046, 1047, 1049, ч.2 ст. 1051 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, закордонний паспорт серії КР №002733, виданий 13 вересня 2010 року 2D, не зареєстрованого в Україні, прийнятого на консульський облік Посольством України у ФРН, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, суму боргу в розмірі 3129431 (три мільйони сто двадцять девять тисяч чотириста тридцять одна) гривня 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, закордонний паспорт серії КР №002733, виданий 13 вересня 2010 року 2D, не зареєстрованого в Україні, прийнятого на консульський облік Посольством України у ФРН, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, суму процентів за користування грошовими коштами в розмірі 2678400 (два мільйони шістсот сімдесят вісім тисяч чотириста) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, закордонний паспорт серії КР №002733, виданий 13 вересня 2010 року 2D, не зареєстрованого в Україні, прийнятого на консульський облік Посольством України у ФРН, на користь держави судовий збір в розмірі 8810 (вісім тисяч вісімсот десять) гривень 00 копійок.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 27 квітня 2018 року.

Суддя О.М. Сегеда