Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 658/689/17

провадження № 61-30745 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 19 травня 2017 року у складі судді Єйбога І. М. та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Колісниченка А. Г., Вейтас І. В., Радченка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

На обгрунтування позовних вимог зазначила, що у липні 2015 року вона передала у борг ОСОБА_2 2500 дол. США, які відповідач зобов'язалася повернути не пізніше січня 2016 року, що підтверджується складеною розпискою.

Посилаючись на те, що відповідач у погоджений строк зобов'язання щодо повернення боргу не виконала, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі еквівалентному сумі основного боргу у національній валюті за офіційним курсом Національного банку України на день звернення з позовом до суду, що становить 67 425 грн, а також інфляційні втрати за період з 01 серпня 2015 року по 01 лютого 2017 року у розмірі 9 237,23 грн та три проценти річних у розмірі 2 066,42 грн.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 19 травня

2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних у розмірі 23 345,29 грн та 518,12 грн судових витрат, а всього - 23 863,41 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом боргової розписки, позивачем було передано ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 20 000 грн, тому зазначення у тексті розписки еквіваленту зазначеної суми відповідно до курсу долара США, не свідчить про виникнення у позикодавця права вимоги виконання зобов'язання позичальником у іноземній валюті. Право вимагати застосування до позичальника наслідків прострочення виконання грошового зобов'язання, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, виникло у позикодавця починаючи з 01 лютого 2016 року, як дати настання строку повернення позики, а сума заборгованості ОСОБА_2 з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних становить 23 345,29 грн.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 19 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи боргової розписки, та не надав оцінки тому, що її було складено позикодавцем, без зазначення дати передачі позикодавцем грошових коштів позичальнику. З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що боргова розписка викликає обгрунтовані сумніви у її достовірності, і не може слугувати доказом виникнення між сторонам зобов'язальних правовідносин за договором позики.

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій заявник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди неповно дослідили обставин справи, зокрема не урахували що боргова розписка, яку власноручно у присутності свідків склала та підписала відповідач, із зазначенням у ній власних персональних даних, суми боргу у національній валюті та у еквіваленті до долару США, із зазначенням строку повернення позики є належним доказом укладення між нею та ОСОБА_2 договору позики, що є підставою для задоволення позовних вимог. Доказів на підтвердження того, що підпис у розписці виконано не нею, відповідач не надала.

Станом на момент розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

25 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до розписки, підписаної як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2, у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 20 000 грн на проведення газопостачання у домоволодіння по АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_5, на умовах їх повернення за першою вимогою, але не пізніше січня 2016 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своєю правовою природою розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Аналізуючи правову природу спірних правовідносин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до розписки ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти у розмірі 20 000 грн та зобов'язалася повернути їх не пізніше січня 2016 року. Розписка підписана

ОСОБА_2, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання позичальника, містить умови отримання позичальником у борг грошових коштів та зобов'язанням з їх повернення не пізніше січня 2016 року, які відповідач не виконала, а тому вимоги позивача про стягнення суми заборгованості за договором позики є обгрунтованими.

Імперативної вимоги щодо складання розписки лише позичальником стаття 1046 ЦК України не містить. Ураховуючи наведене, висновок суду апеляційної інстанції про те, що розписка, підписана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не може слугувати доказом існування зобов'язальних правовідносин, як така, що не містить дати передачі коштів позивачальнику та складена не позичальником, а позикодавцем, є помилковим.

Твердження заявника про те, що у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземні валюті, а тому, на підставі частини другої статі 533 ЦК України, сума позики, що підлягає поверненню позикодавцю має визначатися у гривні, за офіційним курсом долара США на день платежу, не заслуговують на увагу, оскільки, як правильно установив суд першої інстанції, і зазначене слідує з умов договору позики, ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн.

Визначення у розписці грошового еквіваленту 20 000,00 грн, що становить

2500 доларів США не можна вважати таким, що був погоджений сторонами, оскільки таке визначення зазначено поза межами умов передачі грошових коштів та після підписів сторін, якими вони посвідчили свою згоду щодо умов договору позики.

Згідно зі статтею 625 ЦК Україниборжник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за своєю суттю розписка, підписана ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про передачу у власність позичальнику грошових коштів у розмірі 20 000 грн є документом, що підтверджує укладення між сторонам договору позики та досягнення згоди щодо всіх істотних умов, та засвідчує отримання відповідачем від позивача зазначеної грошової суми. Оскільки відповідач не виконав зобов'язань за договором позики, суд обгрунтовано стягнув на користь позивача суму боргу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, рішення Апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2017 року підлягає скасуванню, із залишенням без змін рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 19 травня 2017 року.

Частиною першою статті 141 ЦПК Українипередбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, сплачений при її поданні судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача у розмірі 280,19 грн, пропорційно задоволеним вимогам касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2017 року скасувати, рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від

19 травня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 280,19 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик