Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 509/4210/16-ц

провадження № 61-12803св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої - ОСОБА_5,

представник позивача - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9,

третя особа - ОСОБА_10,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційнускаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої - ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_6, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року у складі судді Кочко В. К. та ухвалу апеляційного суду Одеської області

від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої - ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 грудня 2009 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Капшук Є. В. за реєстровим № 1167, ОСОБА_10 належить квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_10 у встановленому законом порядку.

22 березня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу вказана квартира була продана ОСОБА_7 ОСОБА_8 При укладенні договору купівлі-продажу квартири, продавець квартири, - відповідач ОСОБА_7, діяв на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31 грудня

2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_10, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Чужовською Н. Ю.

Також вона зазначала, що проживала з ОСОБА_10 однією сім'єю в зазначеній квартирі без реєстрації шлюбу разом із їхньою спільною дочкою ОСОБА_5, а тому всі дії, пов'язані з відчуженням спірної квартири, без врахування інтересів неповнолітньої дитини, грубо порушують права дитини.

Ураховуючи викладене, просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 22 березня 2016 року, укладений між

ОСОБА_7 та ОСОБА_8, недійсним.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої - ОСОБА_5, відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що при ухваленні рішення з урахуванням частини третьої статті 61 ЦПК України (2004 року) судом було враховано, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області

від 3 листопада 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Н. Ю., про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсними іпотечного договору, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння, встановлено юридичний факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_10 з 19 грудня 1997 року по даний час. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, оскільки районний суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів її участі у придбанні спільної квартири, у зв'язку із чим суд вважав доведеним, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_10 та належить йому особисто.

Крім того, у грудні 2013 року позивач разом з дочкою знялася з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, договір позики грошових коштів, іпотечний договір, предметом якого стала зазначена вище квартира, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, були укладені ОСОБА_10 31 грудня 2013 року, тому суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_10 мав право на розпорядження квартирою, як своїм особистим майном, оскільки на час укладення спірного договору у зазначеній квартирі зареєстрований був лише він, і тільки він мав право розпоряджатися цим нерухомим майном, тому ним при вчиненні таких дій інтереси інших осіб порушено не було.

Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, був укладений сторонами з повним дотриманням вимог діючого законодавства та без порушення прав та законних інтересів інших осіб.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилено. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, оскільки районний суд, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

ОСОБА_10 мав право на розпорядження квартирою АДРЕСА_1, як своїм особистим майном, оскільки на час укладення договору позики грошових коштів, іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме - 31 грудня 2013 року, у зазначеній квартирі був зареєстрований лише він, інтересів інших осіб ним при вчиненні вказаних дій порушено не було.

У касаційнійскарзі, поданій у серпні 2017 року, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої - ОСОБА_5в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім того, суди дійшли помилкового висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири не порушує права та інтереси інших осіб, оскільки відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР, частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР, неповнолітня ОСОБА_5 на момент вчинення договору купівлі-продажу мала право проживати та користуватися спірною квартирою нарівні зі своїм батьком ОСОБА_10, а тому у такому випадку мають застосовуватися норми права, згідно яких відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним, при цьому відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої - ОСОБА_5, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_10 мав право на розпорядження квартирою АДРЕСА_1, як своїм особистим майном, оскільки на час укладення договору позики грошових коштів, іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме -

31 грудня 2013 року, у зазначеній квартирі був зареєстрований тільки він, зокрема на час укладення спірного договору ОСОБА_4 разом з дочкою

ОСОБА_5 були зняті з реєстрації, тому він мав право розпоряджатися цим нерухомим майном, і інтересів інших осіб ним при вчиненні таких дій порушено не було. Крім того, договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з повним дотриманням вимог діючого законодавства, не порушив прав та законних інтересів інших осіб.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо того, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири не порушує права та інтереси інших осіб, суд не бере до уваги, оскільки підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. Судами попередніх інстанцій не встановлено порушення майнових прав дитини при укладенні оспорюваного правочину.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої - ОСОБА_5, подану представником - ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 лютого

2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ф. Хопта

О. В.Білоконь

Є. В.Синельников