Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 469/350/16-ц

провадження № 61-2860 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави,

відповідач 1 - Коблівська сільська рада Березанського району Миколаївської області,

відповідач 2 - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року у складі судді Гапоненко Н. О. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_3 про визнання частково незаконним та скасування рішення сільської ради та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Коблівської сільської радиБерезанського району Миколаївської області від 10 квітня 2005 року № 30 «Про продаж земельних ділянок» вирішено продати ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення, площею 0,0186 га, розташовану по АДРЕСА_1. На підставі цього рішення Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області та ОСОБА_3 22 травня 2015 року укладено договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріально за № 231, відповідно до якого ОСОБА_3 продано у власність зазначену земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1.

З урахуванням наведеного, так як спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а продаж земельних ділянок прибережних захисних смуг законодавством не передбачений, прокурорпросив визнати незаконним та скасувати пункт 1 цього рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області та визнати недійсним укладений на його підставі договір купівлі-продажу земельної ділянки, посилаючись на те, що незаконний продаж земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_3 порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням і охороною земель.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року позов керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано пункт рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 10 квітня 2015 року № 30 про продаж ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0186 га, яка розміщена в рамках території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,0186 га, розташованої по АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2015 року між Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області та ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем ОСОБА_3 право власності набувалось внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування протизаконного рішення, тобто було порушено суспільний інтерес щодо правильного застосування законодавства, порядок позбавлення права власності на незаконно набуте майно передбачений законодавством, та вважає, що у даному випадку наявна справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є правильними та обґрунтованими.

17 листопада 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що прокурор належним чином не обґрунтував підстави для представництва у суді, а судами першої та апеляційної інстанції ці обставини не перевірялись.

Також заявник у касаційній скарзі зазначає, що спірна земельна ділянка не відноситься до прибережної захисної смуги Чорного моря, що підтверджується Схемою проектних обмежень Генерального плану села Коблеве Березанського району Миколаївської області.

Спірна земельна ділянка розташована в межах існуючого населеного пункту -села Коблеве Березанського району Миколаївської області, містобудівна документація якого затверджена Генеральним планом, з урахуванням історично складеної забудови відповідно до раніше прийнятої містобудівної документації згідно з існуючими конкретними умовами забудови, не відноситься до земель водного фонду та має інший правовий режим використання ніж землі водного фонду.

14 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що пунктом 1 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 10 квітня 2015 року № 30 вирішено продати ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0.0186 га, на якій розташоване нерухоме майно, будівля для обслуговуючого персоналу, для будівництва та обслуговування будівель рекреаційного призначення, яка розміщена в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області за адресою: АДРЕСА_1 за 40 994,00 грн.

На підставі вказаного рішення між відповідачами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22 травня 2015 року, посвідчений нотаріально за № 231, відповідно до якого Коблівська сільська рада Березанського району Миколаївської області продала, а ОСОБА_3 придбав у власність спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування об'єктів рекреаційного призначення, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій знаходиться нерухоме майно - будівля для обслуговуючого персоналу, належна покупцеві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Державною Реєстраційною службою Березанського районного управління юстиції Миколаївської області 02 квітня 2014 року.

Зазначені обставини підтверджені також витягом з поземельної книги, даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Спірна земельна ділянка знаходиться на відстані від урізу Чорного моря приблизно 110-125 м (південна межа) - 165-170 м (північна межа), що вбачається з повідомлення відділу Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області.

Відповідно до частини другої, третьої статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з положенням частини першої статті 3 Водного кодексу України (далі - ВК України), у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина друга статті 3 ВК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначає, що до водного фонду України належать:

1) поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти;

2) підземні води та джерела;

3) внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (частин друга статті 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права, у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України, у редакціях, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статті 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження, шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50, 54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об'єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки оспорюване рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області щодо продажу земельної ділянки відповідачеві ОСОБА_3 суперечить нормам законодавства, то воно підлягає визнанню недійсним та скасуванню, із подальшим визнанням недійсним укладеного між відповідачами на підставі цього рішення договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки.

Доводи, викладені у касаційній скарзі були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та цим обставинам апеляційним судом надана належна оцінка.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 5 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик