Справа № 539/3465/17
Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року

Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Гудкова С.В.,

з участю секретаря - Яценко Л.І.,

представника позивача - адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лубни цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину гаража незавершеного будівництва, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину гаража незавершеного будівництва.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона з 31 грудня 1984 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4, який розірвано 5 вересня 2000 року. Від шлюбу мають вже повнолітніх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 вони за спільні кошти збудували гараж на два вїзди по вул. Прикордонників в м. Лубни Полтавської області. Рішенням Виконавчого комітету Лубенської міської ради № 91 від 26 квітня 1995 р., пункт № 15, ОСОБА_4 передано безкоштовно в приватну власність земельну ділянку площею 43 кв. м. для гаражного будівництва. Відразу в травні 1995 р. розпочали будівництво та побудували гараж на дві машини, двоє воріт і льох з однієї сторони. На даний час гараж площею 36, 3 кв.м. розміром 7,10 м. х 6,00 м., в експлуатацію не введено, державну реєстрацію права власності відповідач не оформив.

Під час розірвання шлюбу між ними було досягнуто угоди, а саме : відповідач ОСОБА_4 оформив на неї та на дітей договори дарування, зокрема подарував 3-кімнатну квартиру по вул. Ватутіна, 35 кв.94 (їй 1/2 частину квартири, дітям по 1/4 частині), і щоб урівняти права дітей на обидві належні їм квартири, попросив її подарувати йому 1/4 частину приватизованої на них чотирьох квартири, де вони всі проживали за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 б, кв.101. Договори дарування були оформлені нотаріально і підписані в один день 7 червня 2000 р.

Розподілу майна між ними не було. Вони досягли усної угоди, що все майно, що вони придбали до розлучення буде належати рано чи пізно їх спільним дітям : ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частинах. Таким чином її 1/2 частина квартири по вул. Ватутіна, 35, повинна була дістатися їх сину ОСОБА_6, а 1/2 частина ОСОБА_4 належала б старшому сину ОСОБА_4.

На підтвердження цієї домовленості ОСОБА_4 12 березня 2002 р. зробив заповідальне розпорядження, яким заповів належну йому частину квартири, що знаходиться в м. Лубни по вул. Прикордонників, 60 б, кв. 101, повністю сину ОСОБА_5, гараж, що знаходиться на вул. Прикордонників в м. Лубни в кооперативі «Москвич» № 30 в м. Лубни, автомобіль ВАЗ-21053, автомобіль ЗАЗ 968, випуску 1986 р., автомобіль ЗАЗ-968, випуску 1993 р., заповів ОСОБА_5 і ОСОБА_6, кожному в рівних частках.

Однак, ОСОБА_4 не дотримався їхньої домовленості та в 2017 р. подав проти дітей два позови, перший про визначення розмірів часток у квартирі по вул. Прикордонників, 60 б кв. 101, другий про встановлення порядку користування вказаною квартирою та стягнення заборгованості по оплаті комунальних платежів, незважаючи на те, що він сам користувався квартирою, говорив, що сам її буде оплачувати і доступу до неї дітям не надавав.

Після подачі вищезазначених позовів у позивача ОСОБА_3 виник сумнів про те, що відповідач ОСОБА_4 дотримається свого слова щодо розподілу спільного нажитого майна шляхом залишення у спадок вказаного майна своїм дітям : ОСОБА_5 і ОСОБА_6, в тому числі і спірного незавершеного будівництвом гаража по вулиці Прикордонників в м.Лубни.

Позивач вважає, що хоча вони розлучилися ще у 2000 році, але на той час її право на визнання вказаного гаража обєктом спільного майна подружжя та його поділ не порушувалося з огляду на досягнуту домовленість про передачу майна їхнім дітям, її право було порушене відповідачем з моменту його звернення з позовами до суду в березні 2017 р. та вересні 2017 р. ОСОБА_7 з цього часу почався перебіг трирічного строку позовної давності.

Позивач прохає, суд постановити рішення, яким визнати незавершений будівництвом гараж на земельній ділянці по вулиці Прикордонників в м. Лубни Полтавської області на земельній ділянці площею 43 кв. м. наданій для гаражного будівництва відповідачу ОСОБА_4 рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 26.04.1995 р. № 91 обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_3, встановивши, що гараж належить їм по 1/2 частці кожному. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 позов не визнали, прохали відмовити в його задоволенні. Відповідач не заперечував ту обставину, що спірний, незавершений будівництвом гараж є спільною сумісною власністю його та колишньої дружини ОСОБА_3, але вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, який сплив, ще у 2003 році, коли між ними було розірвано шлюб та проведено поділ спільного майна подружжя.

Суд, дослідивши матеріали, докази справи, заслухавши учасників процесу, вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 грудня 1984 року по 05 вересня 2000 року. Розірвання шлюбу зареєстроване відділом реєстрації актів громадянського стану Лубенського міськвиконкому Полтавської області 05 вересня 2000 року, актова запис 177. (а.с. 14). Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей : ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Під час перебування сторін у шлюбі, на підставі п.15 рішення Виконавчого комітету Лубенської міської ради № 91 від 26 квітня 1995 року, ОСОБА_4 було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 43 кв.м. для гаражного будівництва, на якій було збудовано за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 гараж на два автомобілі, двоє воріт і льох з однієї сторони.(а.с.28,29).

Згідно довідки ТОВ РОК "Полтаваексперт" від 22 грудня 2017 року, ринкова вартість цегляного гаража, зовнішні розміри 7,10 м.х6,00 м., площею 36, 3 кв.м., двоє металевих воріт, перекритий з/б плитами, рулонна покрівля, погріб 2, 0 м. х 3, 0 м., становить 106 500 грн. (а.с.30).

Отже, вищезазначений гараж по вул. Прикордонників в м. Лубни Полтавської області повністю збудований, придатний для використання з метою розташування та зберігання автомобілів та інших транспортних засобів, однак не зданий в експлуатацію та не проведено державної реєстрації права власності на вказану нерухомість . Вищезазначені обставини сторонами визнаються і не оспорюються.

Крім цього, сторонами визнається і оспорюється та обставина, що спірний незавершений будівництвом гараж є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

В Цивільному Кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу гаража після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи гаражем з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Вищезазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року по справі № 6-47цс16.

Таким чином, врахувавши ті обставини, що спірний об'єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється у зв'язку з виникненням даного спору, сторони позбавлені можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їм реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за сторонами права власності по 1/2 частин спірного об'єкта незавершеного будівництва.

Крім цього, відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Строк позовної давності застосовується загальний та складає 3 роки.

Відповідач, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, не надав суду доказів тієї обставини, що після розірвання шлюбу між сторонами було проведено добровільний розподіл спільного сумісного майна подружжя.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що розподілу майна між сторонами не було. Останні досягли усної угоди, що все майно, що вони придбали до розлучення буде належати їх спільним дітям : ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частинах. На підтвердження цієї домовленості ОСОБА_4 12 березня 2002 р. зробив заповідальне розпорядження, яким заповів належну йому частину квартири, що знаходиться в м. Лубни по вул. Прикордонників, 60 б, кв. 101, повністю сину ОСОБА_5, гараж, що знаходиться на вул. Прикордонників в м. Лубни в кооперативі «Москвич» № 30 в м. Лубни, автомобіль ВАЗ-21053, автомобіль ЗАЗ 968, випуску 1986 р., автомобіль ЗАЗ-968, випуску 1993 р., заповів ОСОБА_5 і ОСОБА_6, кожному в рівних частках (а.с.21).

Однак, ОСОБА_4 не дотримався вказаної домовленості та в 2017 р. подав проти дітей два позови, перший про визначення розмірів часток у квартирі по вул. Прикордонників, 60 б кв. 101, другий про встановлення порядку користування вказаною квартирою та стягнення заборгованості по оплаті комунальних платежів. Після цього у позивачки виник обґрунтований сумнів про те, що відповідач ОСОБА_4 дотримається свого слова щодо розподілу спільного нажитого майна шляхом залишення у спадок вказаного майна своїм дітям : ОСОБА_5 і ОСОБА_6, в тому числі і спірного незавершеного будівництвом гаража по вулиці Прикордонників в м.Лубни.

В судовому засіданні відповідач підтвердив той факт, що він скасував своє вищевказане заповідальне розпорядження на користь синів щодо спільного майна подружжя, зокрема спірного гаражу, розташованого м.Лубни, Полтавської області по вул.Прикордрнників.

Беручи до уваги, роз"яснення п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" та те, що лише під час судового розгляду справи позивач дізналась про порушення свого права на спірний гараж, що підтверджується фактом скасування відповідачем заповідального розпорядження на користь свого сина, а позивач розраховувала, що її частка гаражу залишиться у спадок рідному сину, суд вважає, що позивач не пропустила строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України, оскільки перебіг строку позовної давності починається коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, тобто з моменту скасування відповідачем свого заповідального розпорядження, про яке позивач довідалась лише у 2018 році.

Відповідно до ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу та 200 гривень за проведення оцінки предмету спору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 60, 63, 69-71 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 15, 16, 257,317, 319, 321, 325, 331, 368, 372 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, ст. ст. 12, 13, 18, 81, 141, 247, 259, 263-265, 352 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину гаража незавершеного будівництва задовольнити.

Визнати незавершений будівництвом гараж на земельній ділянці площею 43 кв.м. по вулиці Прикордонників в м.Лубни Полтавської області, наданій для гаражного будівництва ОСОБА_4 рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 26.04.1995 року № 91, об"єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3, встановивши, що незавершений будівництвом гараж належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/2 частці кожному.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5000 гривень витрат на професійну правничу допомогу та 200 гривень за проведення оцінки предмету спору.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано безпосередньо до Апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлено 03.03.2018 року.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_7 С. В.