Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 532/1231/16-ц

провадження № 61-8708св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без виклику сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 липня 2016 року у складі судді Рожкової Н. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Буленка О. О., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з укладеним кредитним договором від 14 грудня 2012 року № б/н, відповідач ОСОБА_1, отримав кредит у розмірі 2 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Станом на 30 квітня 2016 року заборгованість відповідача за кредитним договором від 14 грудня 2012 року становить 13 800,84 грн.

З урахуванням викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 800,84 грн.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач пропустив, передбачений статтею 257 ЦК України, трирічний строк позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 01 вересня 2016 року рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 липня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що строк дії платіжної картки закінчився 30 листопада 2013 року, останній платіж у розмірі 20 грн відповідач здійснив 24 квітня 2013 року, а з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 01 липня 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності.

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 серпня 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували до спірних правовідносин положення статей 257, 261 ЦК України, не врахували, що платіжна картка перевипускалась 30 квітня 2013 року, строк дії картки встановлено до 31 липня 2016 року, а тому позивачем не пропущено строк позовної давності.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що 14 грудня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконав, заборгованість у повному обсязі не погасив, у зв'язку з чим станом на 30 квітня 2016 року заборгованість становить 13 800,84 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 668,97 грн, заборгованість із сплати процентів за користування кредитом у розмірі 8 948,50 грн, заборгованість із сплати пені та комісії становить - 3 050,00 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина), 500 грн (процентна складова).

Згідно з розрахунком заборгованості останній платіж ОСОБА_1 зробив 24 квітня 2013 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції в судовому засіданні відповідач заявив клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Згідно з пунктом 1.1.7.12 витягу із Умов та правил надання банківських послуг від 06 березня 2010 року, які містяться в матеріалах справи, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання, якщо ні одна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, вона автоматично пролонгується на такий же строк.

Таким чином, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанції про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності звернення до суду, про застосування якого заявив відповідач, оскільки останній платіж відповідач здійснив 24 квітня 2013 року, а з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 01 липня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що платіжну карту було перевипущено зі строком дії до квітня 2016 року необґрунтовані та спростовуються матеріалами справи. Довідка, надана позивачем до суду касаційної інстанції на підтвердження вказаних обставин, не є належним та допустимим доказом (статті 78, 79 ЦПК України) та не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами компетенції Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суд першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 22 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 01 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило