АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/6732/17 Номер провадження 22-ц/786/382/18Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила визнати за нею право власності на об'єкти самочинного будівництва, а саме: прибудову «а6» та житлову прибудову «А1-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів факту порушення її права, відповідності самочинного будівництва архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним, пожежним та іншим нормам і правилам, та в справі відсутні докази звернення позивача до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області з метою вирішення питання про введеня об`єкта в експлуатацію.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи та нормам матеріального й процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2

Вказує, зокрема, що апелянт ОСОБА_2 є співвласником земельної ділянки, на якій здійснила самочинне будівництво без належного дозволу та належно затвердженого проекту, другий співвласник - відповідач ОСОБА_5 не заперечує проти узаконення даного будівництва, про що надав в суді першої інстанції відповідну заяву, що вказує на те, що права його не порушені, згідно листа виконкому Київської районної в м. Полтаві ради від 06.09.2017 р. розгляд питань щодо введення в експлуатацію новозбудованих будівель не відноситься до повноважень ради, що на думку заявника є відмовою компетентного органу, а наслідки ненадання доказів відносно того чи звертався позивач до Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області судом позивачу роз'яснено не було.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За правилами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 вересня 2012 року, який зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, ОСОБА_2 є власником 1/2 частки житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та в цілому складаються з жилого будинку А-1 загальною площею 56,0 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., сараю Б, сараю Д, погребу д, вбиральні Е, гаражу Г, погребу а4, огорожі № 1 та № 2, хвіртки № 3, колодязю питного № 4, хвіртки № 5.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 січня 2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0811 га в АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленого станом на 05 липня 2017 року, власником 1/2 частини будинку ОСОБА_2 у 2013 році здійснено самочинну прибудову літ. «а6» загальною площею 20 кв.м., а у 2017 році - самочинну житлову прибудову літ. «А1-1» загальною площею 9,4 кв.м., внаслідок чого загальна площа належної їй частки будинку істотно збільшилась.

За результатами технічного обстеження житлової прибудови літ. «А1-1» та прибудови літ. «а6» за адресою АДРЕСА_1, проведеного Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (звіт № 801-199 від 04 серпня 2017 року), встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації.

Для визнання за нею права власності на самочинно збудовані прибудови позивач ОСОБА_2 звернулась з заявою до другого відповідача по справі - Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, на що отримала відповідь № К 04.1-14/1695 від 06.09.20178 р., що у Київської районної в м. Полтаві ради відсутні повноваження щодо визнання права власності на об'єкти нерухомого майна та роз'яснено положення ст. 16 Цивільного кодексу України, що стало підставою для звернення її до суду із вказаним позовом.

Відповідно до статті 4 ЦПК України 2004 року, що діяв на час вирішення справи судом першої інстанції (аналогічна норма міститься у статті 5 ЦПК України), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому необхідно врахувати, з якою метою особа звертається до суду, та з'ясувати, чи дійсно порушено право особи з огляду на положення статті 3 ЦПК України 2004 року і статті 15 ЦК України, де зазначено, що особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, але лише у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (№ 3038-VI) дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність» № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

За правилами частини другої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Виключення із загального правила, що містяться у частинах третій, п`ятій цієї статті передбачає право суду визнати право власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно та на вимогу власника (користувача) земельної ділянки визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

При розгляді справ зазначеної категорії слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (пункт 9 розділу V) вирішення питання щодо прийняття в експлуатацію за результатами технічного обстеження об'єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), збудованих власниками (користувачами) земельних ділянок на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, покладено на орган державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 р. № 294 здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках, та відповідно прийняття в установленому порядку в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, покладено на Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, що є центральним органом виконавчої влади, та її структурні підрозділи.

Оскільки доказів звернення позивача ОСОБА_2 з відповідною заявою до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області, як органу державного архітектурно-будівельного контролю, матеріали справи не містять і суду відповідних обставин не доведено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушеного права позивача з боку відповідачів по справі та відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги представника позивача адвоката ОСОБА_7 висновків суду першої інстанції не спростовують.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України 2004 року), відповідно до якого особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд першої інстанції вирішив справу в межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог і на підставі наданих доказів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін й обов'язок доказування і подання доказів покладається виключно на сторони (стаття 10, 60 ЦПК України), тому доводи апеляційної скарги, що суд не роз'яснив позивачеві наслідків ненадання доказів звернення до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області є неспроможними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За вказаних обставин, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2-адвоката ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 08 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя підпис С.Б. Бутенко

Судді підпис О.І. Обідіна

підпис О.В. Прядкіна

Повний текст рішення складено 26 квітня 2018 року.

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО.

Суддя апеляційного суду

Полтавської області С.Б. Бутенко