КИЇСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/9002/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/191/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Українець Л.Д.,

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовомузасіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на транспортний засіб та зобов'язання вчинити дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року,

встановив:

у червні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила витребувати у ОСОБА_5 належний їй автомобіль марки «Lexus CX 460», посилаючись на те, що спірне рухоме майно перебуває у володінні відповідача на підставі нікчемних правочинів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що судом було повно досліджено обставини справи, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що їй на праві власності належить автомобіль марки «Lexus CX 460», 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, який перебував у користуванні її сина ОСОБА_6, який є третьою особою у справі. Зазначала, що у зв'язку з проведенням антитерористичної операції у м.Донецьк вона та члени її родини залишили своє місце проживання та передали вказаний автомобіль разом з ключами і свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу на зберігання третій особі ОСОБА_7 на підставі усної домовленості. У травні 2015 року їй стало відомо про те, що належний їй автомобіль було зареєстровано без зняття з обліку за ОСОБА_4 на підставі Договору комісії, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Форвардавто-2», а в подальшому відчужено ОСОБА_5 та взято на облік за реєстраційним номерний знаком НОМЕР_3. Позивач зазначала, що Договір комісії, на підставі якого спірне майно було відчужене відповідачам, нею не підписувався, а зміст правочину не відповідає її волі, у зв'язку з чим просила витребувати від ОСОБА_5 належний їй транспортний засіб, визнати за нею право власності на автомобіль.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог та захисту своїх прав у обраний спосіб. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст.15, 32, 202-204, 215, 220, 317, 319, 334, 387, 388, 392, 627, 628, 638, 640, 655, 657 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом не було враховано те, що Договір комісії, на підставі якого було відчужено належний їй автомобіль, сторонами не підписувався, що свідчить про його нікчемність та про нікчемність інших договорів, які були укладені з приводу спірного майна. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом, позивачем було надано копію Договору комісії, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Форвардавто-2», відповідно до умов якого товариство прийняло автомобіль марки «Lexus CX 460», 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1 для подальшої його реалізації.

Також позивачем було надано копію Висновку експерта за наслідками експертизи, проведеної на підставі постанови слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області у кримінальному провадженні. З вказаного висновку вбачається, що на вирішення експертизи було постановлено питання чи виконано підпис у Договорі комісії ОСОБА_3 чи іншою особою.

При зверненні до суду позивач стверджувала, що нею вказаний договір не підписувався, що підтверджується і вказаним висновком експерта. Разом з тим, з наданої копії висновку вбачається, що за наслідком проведеного дослідження встановити чи ОСОБА_3 чи іншою особою виконано підпис у вказаному договорі не виявилось можливим (а.с.25, 27).

Крім того, не знайшли свого підтвердження і посилання позивача на те, що підпис, вказаний у Договорі комісії зі сторони комісіонера ТОВ «Форвардавто-2», також виконаний невстановленою особою, що свідчить про те, що домовленості між сторонами правочину не існувало та договір є нікчемним.

Загальні вимоги до змісту правочину визначені ст. 203 ЦК України. Відповідно до положень даної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В даному випадку, позивачем при зверненні до суду з позовом не було надано належних доказів на підтвердження того, що Договір комісії є нікчемним в силу закону, або його визнано недійсним судом. З вимогами про визнання недійсними договорів, на підставі яких спірний автомобіль було відчужено, позивач до суду не зверталась.

Крім того, з позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що у 2014 році автомобіль було передано на зберігання ОСОБА_7 на підставі усного договору. Разом з тим, позивач не зазначає, за яких обставин автомобіль вибув із володіння вказаної особи і які умови було визначено сторонами для зберігання майна, яку відповідальність встановлено за невиконання домовленості.

Також слід зазначити, що при зверненні до суду з позовом та у своїй апеляційній скарзі апелянт одночасно посилається на те, що Договір комісії, на підставі якого було відчужено спірний автомобіль, є нікчемним, недійсним та неукладеним, однак з відповідними позовними вимогами до суду не звертається.

Положеннями ст. 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позовні вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння, а в даному випадку - від добросовісного набувача ОСОБА_5, є похідними від вимоги про визнання права власності на автомобіль та судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки належних та достатніх доказів на підтвердження того, що автомобіль вибув із володіння позивача або особи, якій його було передано у володіння, якою за твердженням позивача є ОСОБА_7, за відсутності їх волевиявлення, до суду надано не було.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 20 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді