Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/73/18

Провадження № 2/126/438/2018

"26" квітня 2018 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Губко В. І.

секретар Бурлака А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання майнових прав, -

ВСТАНОВИВ:

28 червня 2016 року відповідно до договору позики ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 150 000 гривень, строком на 12 місяців, тобто до 28 червня 2017 року. Факт укладення даного договору підтверджується підписом відповідача та розпискою про отримання грошових коштів в розмірі 150 000 грн.

Пунктом 5 даного договору позики передбачено, що забезпеченням зобовязань являється майно позичальника, а саме: Будівля кормоцеху ферми №1, 1980 року побудови, що складається з: приміщення - 1 площею 54,8 кв.м., приміщення -2 площею 75,8 кв.м., приміщення - 3 площею 40,5 кв.м., приміщення - 4 площею 15,3 кв.м., приміщення - 5 площею 92,4 кв.м, кімната - 7 площею 105,2 кв.м. Загальна площа кормоцеху ферми №1, становить 383,8 кв.м., що розташована за адресою: Вінницька область, Бершадський район, с. Баланівка, вул. Центральна, 49 б.

Вказане майно придбано відповідачем відповідно до Біржового контракту №08/211 (договору купівлі - продажу) від 20.12.2008 року укладеним між ТОВ «Агрофірма «Баланівська» в особі ліквідатора (арбітражного керуючого) ОСОБА_3, що діє на підставі Постанови Господарського суду Вінницької області від 21.06.2007 року по справі №5/7-07.

Однак, відповідачем дане майно в установленому порядку не оформлено.

Станом 01.01.2018 року відповідач борг в сумі 150000 гривень не повернув.

Позивач зазначає, що з метою забезпечення повернення коштів між нею та відповідачем 28.06.2016 року укладено договір застави на вищевказане майно. Відповідно до 5.1. договору застави нерухомого майна від 28.06.2016 року, зазначено, що у разі неналежного виконання Заставодавцем умов договору позики від 28 червня 2016 року Заставодержатель має право звернути стягнення на майно, задовольнити з його вартості свої вимоги у повному обсязі.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати за нею майнові права на об'єкт застави, а саме: Будівлю кормоцеху ферми №1, 1980 року побудови, , яка складається з: приміщення - 1 площею 54,8 кв.м., приміщення -2 площею 75,8 кв.м., приміщення - 3 площею 40,5 кв.м., приміщення - 4 площею 15,3 кв.м., приміщення - 5 площею 92,4 кв.м., кімната 7 площею 105,2 кв.м, що розташовано за адресою: Вінницька область, Бершадський район, с. Баланівка, вул. Центральна, 49 б.

Позивач подала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 надав на адресу суду письмову заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до договору позики від 28.06.2016 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 150 000 грн. з кінцевим терміном повернення суми позики 28.06.2017 року. Даний договір було складено в письмовій формі цього ж дня без нотаріального посвідчення. Крім того, ОСОБА_2 надав позикодавцю письмову розписку від 28.06.2017 року, якою підтвердив факт отримання коштів в сумі 150 000 грн.

Пунктом 5 даного договору позики передбачено, що забезпеченням зобовязань являється майно позичальника, а саме: Будівля кормоцеху ферми №1, 1980 року побудови, відповідно експлікації до схематичного плану розташування будівлі кормоцеху свиноферми №1, складається з: приміщення - 1 площею 54,8 кв.м., приміщення -2 площею 75,8 кв.м., приміщення - 3 площею 40,5 кв.м., приміщення - 4 площею 15,3 кв.м., приміщення - 5 площею 92,4 кв.м, кімната - 7 площею 105,2 кв.м.

З метою забезпечення повернення коштів між ОСОБА_1 та відповідачем 28.06.2016 року укладено договір застави на вищевказане майно. Відповідно до п. 5.1. якого, у разі неналежного виконання Заставодавцем умов договору позики від 28 червня 2016 року заставодержатель має право звернути стягнення на майно, задовольнити з його вартості свої вимоги у повному обсязі.

Станом 01.01.2018 року відповідач борг в сумі 150000 гривень не повернув.

Відповідно до положень ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України встановлено, що - порушення зобов'язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договором позики від 28.06.2016 року відповідач забезпечив повернення боргу зобов'язанням передати у власність об'єкт нерухомості - будівлю кормоцеху ферми №1, що розташована за адресою: Вінницька область, Бершадський район, с. Баланівка, вул. Центральна, 49 б. Такі дії відповідача характерні для правовідносин застави нерухомого майна.

Так, ч. 1 ст. 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи є іпотекою (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 13 ЗУ "про заставу" у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні обєкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

Разом з цим, позивач зазначає, що заставне майно придбано відповідачем відповідно до Біржового контракту №08/211 (договору купівлі - продажу) від 20.12.2008 року укладеним між ТОВ «Агрофірма «Баланівська» в особі ліквідатора (арбітражного керуючого) ОСОБА_3, що діє на підставі Постанови Господарського суду Вінницької області від 21.06.2007 року по справі №5/7-07. Однак, відповідачем право власності на дане майно у визначеному законом порядку не оформлено. Також, даний факт підтверджується матеріалами справи. Таким чином, на момент укладення договору позики між позивачем та відповідачем у ОСОБА_2 не було відповідних правовстановлюючих документів на заставне майно.

Як передбачено ст. 577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 14 ЗУ "Про заставу" недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Відповідно до ст. 16 ЗУ "Про заставу" право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, зокрема договору застави нерухомого майна від 28.06.2016 року (а.с.12) вбачається що даний правочин було укладено в порушення вищенаведених норм без нотаріального посвідчення, що тягне за собою його недійсність з наслідками, передбаченими законодавством України.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У Постанові Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.12.2013 року за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вказано, що грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Отже, ОСОБА_2 згідно вищеописаного договору позики повинен був повернути позивачеві саме грошові кошти у визначеному сторонами розмірі, а не об'єкт нерухомості.

В порядку ч. 4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Визнання позову відповідачем ОСОБА_2 суд не може прийняти до уваги при постановленні рішення у справі оскільки воно суперечить закону.

Виходячи з аналізу вищевикладених правових норм, суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки він не звернувся до суду із позовом про стягнення суми боргу, у зв'язку з чим, суд відмовляє у задоволені позову .

На підставі викладеного, згідно ст.ст. 216, 524, 526, 530, 533 - 535, 572, 577, 610, 611,625, 1049 ЦК України, ст., 13,14,16 ЗУ "Про заставу", керуючись ст.ст. 13, 206, 223, 247, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання майнових прав - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В. І. Губко