Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 607/12364/13-ц

провадження № 61-241св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Фольксбанк»,

представники позивача: Швед ВасильЯрославович, Очич Тарас Михайлович, Федорюк Ірина Ігорівна,

відповідач - ОСОБА_7,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_8,

представник третьої особи - ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Теропільської області у складі судді Процько Я. В. від 16 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М. від 21 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство «Фольксбанк» (далі - ПАТ «Фольксбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 25 843,69 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 206 568,62 грн, яка складається із: 25 361,30 дол. США заборгованості за тілом кредиту; 479,63 дол. США заборгованості за процентами за користування кредитом; 2,76 дол. США пеня.

Позовна заява мотивована тим, що 05 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (далі - ВАТ «Електрон Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № KF47597, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 37 500 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення не пізніше 03 березня 2023 року. Позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти в установлений договором строк і сплатити проценти в розмірі, порядку й у строки, встановлені цим договором. Проте, зобов'язання щодо своєчасного внесення вказаних у договорі платежів відповідачем були порушені, унаслідок чого станом на 04 липня 2013 року виникла заборгованість за кредитом та процентами, загальний розмір якої з урахуванням пені склав 25 843,69 дол. США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Теропільської області від 16 вересня 2014 року позов ПАТ «Фольксбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором від 05 березня 2008 року № KF47597 у сумі 206 568,62 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що оскільки відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, то позивач має право на повернення кредиту з урахуванням процентів за користування кредитними коштами та пені.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

11 грудня 2017 року ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про його обов'язки як майнового поручителя за зобов'язанням за кредитним договором від 05 березня 2008 року № KF47597, проте він до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучений не був. Крім того, заявлений у позові розмір кредитної заборгованості не відповідає дійсності.

У січні 2018 року представник ПАТ «Електрон Банк» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначав, що суд обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши з відповідача заборгованість за кредитним договором, врахувавши наданий позивачем належний розрахунок заборгованості. Доводи касаційної скарги ОСОБА_8 є безпідставними.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 січня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 05 березня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № KF47597, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 37 500 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення не пізніше 03 березня 2023 року.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній передав банку в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 36,8 кв. м, житловою площею 16,3 кв. м.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У зв'язку із не належним виконанням ОСОБА_7 своїх зобов'язань за кредитним договором від 05 березня 2008 року № KF47597, утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 04 липня 2013 року складає 25 843,69 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 206 568,62 грн, із яких: 25 361,30 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 479,63 дол. США -заборгованість за процентами за користування кредитом; 2,76 дол. США -пеня (а. с. 4).

Із матеріалів справи вбачається, що 26 березня 2013 року позивач на адресу відповідача направив повідомлення-вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 05 березня 2008 року № KF47597, проте позичальником заборгованість не була погашена (а. с. 16).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що у зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору у нього виникла заборгованість, у розмірі заявленому в позові, яка підлягає стягненню з останнього.

Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, на спростування якого відповідачем не надано будь-яких доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про обов'язки ОСОБА_8 як майнового поручителя за зобов'язанням за кредитним договором від 05 березня 2008 року № KF47597 є безпідставними, оскільки правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Таким чином, у разі невиконання основним боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання іпотекодержатель як кредитор, має право вимагати виконання основного зобов'язання як від боржника і його майнового поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо, а у разі пред'явлення таких вимог до майнового поручителя останній відповідає в межах вартості майна, переданого в іпотеку.

Звернувшись до суду з указаним позовом, банк реалізував своє право на задоволення своїх вимог щодо виконання кредитного зобов'язання безпосередьо боржником.

Інші доводи касаційної скарги були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

З урахуванням наведеного висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову є правильними.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Теропільської області від 16 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило