Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 757/45790/16-ц

провадження № 61-14936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_5, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року у складі судді: Писанця В. А. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року у складі суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 10 травня 2007 року між сторонами був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 1895. При укладенні договору позивачу не було надано інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не повідомлено про валютні ризики, договір укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики. Просив визнати договір відновлювальної кредитної лінії недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. При укладенні договору відновлювальної кредитної лінії позивачу банком було повідомлено про всі пов'язані з його виконанням ризики, в тому числі валютні, а також їх наслідки, на підтвердження чого позивачем підписано повідомлення про умови кредитування. Підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 для визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії відсутні.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_5, в якій просить оскаржені рішення скасувати та винести нове рішення про задоволення позовних вимог, при цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: був укладений договір споживчого кредиту; відповідач, в порушення вимог законодавства, не повідомив про умови кредитування, що зумовило помилкову оцінку собівартості кредитних коштів з боку позивача; відповідач, порушив вимоги законодавства про захист прав споживачів, тому оспорюваний договір має бути визнаний недійсним.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

У квітні 2018 року відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Відзив мотивований тим, що: позивач не виконав свій обов'язок щодо повернення кредитних коштів згідно умов договору; вимоги позивача про те що оспорюваний договір було укладено без дотримання вимог законодавства і, зокрема, з приховуванням необхідної інформації, є необґрунтованими.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 10 серпня 2007 року між ВAT «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_4 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1895. На підставі даного договору ВAT «Ощадбанк» надало позивачу кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 100 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5 % річних строком до 10 жовтня 2016 року.

21 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено додатковий договір №1 до договору відновлювальної кредитної лінії № 1895, відповідно до якого сторони домовилися про збільшення кредитного ліміту до 285 000 доларів США.

11 червня 2009 року між ВAT «Ощадбанк» та ОСОБА_4 було укладено додатковий договір №2 до договору відновлювальної кредитної лінії № 1895, згідно з яким сторони домовилися про зменшення кредитного ліміту до 282 499,67 доларів США.

21 жовтня 2009 року сторонами було укладено додатковий договір № 3 до договору відновлювальної кредитної лінії № 1895, згідно якого вони досягнули згоди щодо реструктуризації кредитної заборгованості шляхом зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування за договором відновлювальної кредитної лінії № 1895, зменшення розміру щомісячних платежів по кредиту з жовтня 2009 року по вересень 2010 року.

10 серпня 2007 року для забезпечення належного виконання зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 1895 між ВAT «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір № 1571.

ОСОБА_4 отримав кредит згідно договору відновлювальної кредитної лінії № 1895 та виконував його умови.

Суди встановили, що банк при укладенні кредитного договору та внесенні змін до нього повідомив позивача про наявні умови кредитування, з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі щодо зобов'язань позичальника за кожним з них, вартістю супутніх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та повернення, позивач отримав всі необхідні роз'яснення, що підтверджується копіями відповідних повідомлень від 03 серпня 2007 року та 03 квітня 2008 року

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору) нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Встановивши, що позивач не довів підстав, передбачених статтями 203, 230 ЦК України,частиною першою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору), для визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії № 1895, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель