Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 459/443/16-ц

провадження № 61-8007св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Олійник А.С. (суддя-доповідач), Ступак О.В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Фермерське господарство «Бурка В.В.»,

відповідач - держава України в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника Фермерського господарства «БуркаВ.В.» на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 червня 2016 року у складі судді Рудакова Д.І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів Бойко С.М., Берези В.І., Павлишина О.Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Фермерське господарство «Бурка В.В.» (далі - ФГ «Бурка В.В.») звернулося до суду з позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що суддя Сокальського районного суду Львівської області 03 червня 2014 року постановив незаконну ухвалу про відмову у відкритті провадження в цивільній справі №454/1556/14-ц за позовом ФГ «Бурка В.В.» до Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної шкоди, незаконність якої підтверджена ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2014 року, якою скасовано ухвалу судді Сокальського районного суду Львівської області від 03 червня 2014 року і питання відкриття провадження у справі передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Через грубе порушення суддею при постановленні вказаної ухвали норм Конституції України та ЦПК України представник фермерського господарства не зміг протягом тривалого строку захистити права господарства, внаслідок чого завдано моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації.

Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07 червня 2016 року в позові відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень, у передбачених процесуальним законом порядках, і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року апеляційну скаргу ФГ «Бурка В.В.» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 червня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову. Суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

У жовтні 2016 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ФГ «Бурка В.В.» на рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, у якій ФГ «Бурка В.В.» просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити рішення про задоволення позову.

01 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ФГ «Бурка В.В.».

12 лютого 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції порушено статті 8, 40, 55, 56, 124 Конституції України, статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Судами не взято до уваги рішення Конституційного Суду України№12-рп/2001 від 03 жовтня 2001 року, №6-зп від 25 листопада 1997 року, №9-зп від 25 грудня 1997 року.

Судом суду першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог статті 1174 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України) не було захищено права ФГ «Бурка В.В.». Суди зобов'язані були задовольнити позов або вказати в рішенні, що права фермерського господарства не порушувались і не порушуються, але відповідні висновки судом не викладено.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься й у статті 19 чинного ЦПК України.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтями 1, 12 ГПК України (в редакції чинній на час пред'явлення позову) передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Стаття 4 ГПК України передбачає право юридичної особи на звернення до господарського суду.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і,по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»).

Спори, що виникають між юридичними особами та державою Україна в особі Державної казначейської служби України при реалізації ними своїх повноважень, за своїм суб'єктним складом підвідомчі господарським судам.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України.

Майнові відносини (у розумінні статті 4 ГК України) суб'єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб'єктами господарювання (органами державної влади), регулюються ГК та ГПК України.

Відповідний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 14-60цс18.

Відмовляючи в позові ФГ «Бурка В. В.», суди не надали оцінки тій обставині, що ФГ «Бурка В.В.» заявило вимогу до держави України в особі Державної казначейської служби України лише про відшкодування моральної шкоди, завданої діями суб'єкта владних повноважень, така вимога не об'єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Таким чином, суди дійшли помилкового висновку про відмову в позові ФГ «Бурка В.В.», оскільки вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції господарських судів України, тому провадження у вказаній справі необхідно закрити.

Відповідно до приписів статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, тому відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України є підставою для їхнього скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 409, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Бурка В. В.» задовольнити частково.

Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Фермерського господарства «Бурка В.В.» до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди закрити.

Повідомити заявникові, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик