АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» червня 2018 року

м. Харків

справа № 621/302/17-ц

провадження № 22ц/790/3629/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року в складі судді Шахової В.В.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 жовтня 2016 року між ним та відповідачем укладено письмовий договір позики, згідно якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 242 151,00 грн., що на момент укладення договору відповідно до середнього курсу комерційного банку становило 9253,00 доларів США.

Відповідно до пункту 1 договору позики ОСОБА_2 був зобов'язаний повернути суму позики в строк до 31 грудня 2016 року в тій же самій валюті, що й отримана позика.

Повернення грошових коштів, згідно пункту 2 укладеного договору, повинно було здійснюватись наступним чином, а саме 31 грудня 2016 року за місцем проживання позивача. Сторони домовилися, що договір позики є безвідсотковим, але, у разі порушення ОСОБА_2 будь-яких зобов'язань за цим договором, він сплачує на користь ОСОБА_1 штраф у розмірі 10% від суми позики за кожен місяць прострочення (несплати).

Зазначив, що він свої зобов'язання за укладеним договором позики виконав в повному обсязі та передав до підписання договору ОСОБА_2 обумовлену грошову суму.

ОСОБА_2, не зважаючи на взяті на себе зобов'язання, у зазначений термін суму боргу не повернув, і добровільно вирішити спір у позасудовому порядку відмовляється.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2016 року в розмірі 242 151,00 грн.; штраф за порушення зобовязання в розмірі 24 215,10 грн.; 3% річних за прострочення грошового зобовязання за січень-лютий 2017 року в розмірі 1210,76 грн., а всього на загальну суму 267 576,86 грн.; вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 01 жовтня 2016 року в розмірі 242 151,00 грн., штраф за порушення зобовязання в розмірі 24 215,10 грн., 3% річних в розмірі 816,02 грн., а всього 267 182,12 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2671,75 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

Вважав, що суд не дав належної оцінки доказам, які мають значення для справи, не звернув уваги на те, що сторони перебували у ділових відносинах та здійснювали господарську діяльність з реалізації сільськогосподарських культур та надавали один одному грошові кошти, які фіксували у розписках та договорах; зазначав, що суд першої інстанції безпідставно не врахував розписку від 11 жовтня 2016 року, видану позивачем про те, що позивач отримав від нього грошові кошти у розмірі 1 200 425,00 грн. в рахунок оплати продукції, як доказ на підтвердження повернення ним грошових коштів за розпискою від 01 жовтня 2016 року; вважав, що за розпискою від 11 жовтня 2016 року він повернув ОСОБА_1 борг за договором позики від 01жовтня 2016 року.

В судове засідання учасники справи не зявилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

25 червня 2018 року та 26 червня 2018 року ОСОБА_2 та його представник відповідно надали заяви про відкладення розгляду справи. ОСОБА_2 просив відкласти розгляд справи у звязку з хворобою, а його представник у звязку з заявою ОСОБА_2 Оскільки до заяви ОСОБА_2 не додав доказів щодо причин відкладення розгляду справи, заяви ОСОБА_2 та його представника не підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач виконав свої зобов'язання за договором позики перед відповідачем та надав відповідачу грошові кошти, проте відповідач грошові кошти не повернув. Передача грошових коштів відповідачу підтверджена договором позики.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 жовтня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно умов якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 242 151,00 грн., що є еквівалентом 9253,00 доларів США, згідно середнього курсу комерційного банку на день підписання договору, а відповідач зобовязався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 31 грудня 2016 року.

Вищевказаним договором встановлено, що передачу грошей здійснено до підписання договору. Факт підписання договору ОСОБА_2 (позичальником) буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання.

Повернення вказаних грошових коштів буде здійснюватись 31 грудня 2016 року за місцем проживання ОСОБА_1 в смт. Слобожанське, вулиця Садова №7 в розмірі 242 151,00 грн., що є еквівалентом 9253,00 доларів США, згідно середнього курсу комерційного банку на день підписання договору.

У випадку несвоєчасної сплати ОСОБА_2 (боржник) додатково сплачує штраф в розмірі 10% від загальної суми боргу за кожен місяць прострочення.

ОСОБА_2 (позичальник) вправі повернути позику, а ОСОБА_1 (позикодавець) зобовязується прийняти повернуті кошти і раніше визначеного у цьому договорі терміну.

При неповерненні позики в установленому у цьому договорі позики строки, ОСОБА_1 (позикодавець) може предявити договір позики до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України.

Сторони договору підтвердили один одному, що надання неправдивої інформації, а також невиконання взятих на себе зобовязань, відповідальність щодо яких не встановлена у цьому договорі, тягне правові наслідки, передбачені чинним законодавством. У момент укладення договору сторони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; не визнані повністю або частково недієздатними; не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладення договору на захворювання, що перешкоджають усвідомлення його суті; розуміють природу цього правочину, свої права та обовязки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховання фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається ними у відповідності з їхньою справжньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладається на вигідних для учасників правочину умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); сторони володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно зрозуміти сутність договору позики, свої права та обовязки за ним.

Відповідно до частини 1 статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Головною ознакою договору позики грошових коштів є обов'язок позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Так, підтвердженням факту укладення договору позики може бути, як договір позики, так і розписка. Разом із тим такі документи мають містити дані про те, що грошові кошти підлягають поверненню.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Із договору позики від 01 жовтня 2016 року, який долучено до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції, вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, на виконання якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 242 151,00 грн. строком до 31 грудня 2016 року.

Відповідач ні у визначений договором строк, ні у подальшому суму позики не повернув.

Пунктом 2 договору позики передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати, боржник додатково сплачує штраф у розмірі 10% від загальної суми боргу за кожен місяць прострочення, що складає 24 215,10 грн. на місяць.

Станом на 10 лютого 2017 року, тобто на час звернення позивача з позовом до суду, прострочення зобовязання відповідачем складає 41 день, а 3 % річних за вказаний період складають 0,03 х 41 / 365 х 242151,00 = 816 грн. 02 коп.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що сторони перебували у ділових відносинах та здійснювали господарську діяльність з реалізації сільськогосподарських культур та надавали один одному грошові кошти, які фіксували у розписках та договорах; що суд першої інстанції безпідставно не врахував розписку від 11 жовтня 2016 року, видану позивачем про те, що позивач отримав від нього грошові кошти у розмірі 1 200 425,00 грн. в рахунок оплати продукції, як доказ на підтвердження повернення ним грошових коштів за розпискою від 01 жовтня 2016 року; що за розпискою від 11 жовтня 2016 року він повернув ОСОБА_1 борг за договором позики від 01жовтня 2016 року є безпідставними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, (стаття 81 ЦПК України). Проте, доказів щодо цього матеріали справи не містять і в суді апеляційної інстанції їх не надано.

Оскільки рішення суду залишено без змін, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України, не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О. Бровченко

ОСОБА_3

Повний текст постанови складено 26 червня 2018 року.