Апеляційне провадження № 22-ц/796/3049/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/15053/16

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Головачова Я.В., Вербової І.М., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Литвиненко Оленою Леонідівною,

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухваленого 5 грудня 2017 року під головуванням судді Катющенко В.П. в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва (дата і час виготовлення повного тексту рішення невідомі),-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору від 17 червня 2011 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 2 800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Умовами договору передбачалось також нарахування відсотків у розмірі встановленому "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, а також одночасно можливість банку змінювати в односторонньому порядку тарифи та інші невід'ємні частини договору.

ПАТ КБ «ПраватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Станом на 31 серпня 2016 року заборгованість склала 35 947,22 грн,а саме: 2 518,42 грн - заборгованість за кредитом, 27 633,97 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 3606,87 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - (фіксована частина), 1687,96 грн (процентна складова),з огляду на що позивач і просив стягнути на його користь з відповідача вказану заборгованість.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 5 грудня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 17 червня 2011 року у розмірі 4 973 гривні 23 копійки та судовий збір у розмірі 1378 гривень 00 копійок, а всього 6 351 (шість тисяч триста п'ятдесят одна) гривня 23 (двадцять три) копійки.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк», через свого представника Литвиненко О.Л., подало апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Вказує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, помилково не взято до уваги розрахунок заборгованості із підвищеною відсотковою ставкою, оскільки відповідач, використовуючи кредитні кошти, збільшення розміру такої відсоткової ставки ніяким чином не оскаржував, а банк в свою чергу надав належні докази заборгованості останнього,проте судом не враховано, що умовами кредитного договору передбачено повідомлення клієнта про зміну відсоткової ставки шляхом отримання виписки, яку він має можливість отримати у всіх відділеннях банку або у мережі Інтернет через систему Приват24. При зверненні до суду банком надано достатньо доказів на підтвердження того, що між сторонами укладено кредитний договір (без номеру) і відповідач надав письмову згоду про те, що його заява разом з Пам'яткою, Правилами надання банківських послуг та Тарифами становлять договір про надання банківських послуг та зобов'язався виконувати вимоги Умов та Правил та регулярно знайомитись з їх змінами на сайті Приватбанку.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. З розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись неодноразово за законом належним чином за місцем їх знаходження, згідно інформації яка міститься в матеріалах справи. Заяв про зміну місця знаходження чи про відкладення справи,а також про повідомлення причин неявки в судове засідання сторони не подавали.

Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи і відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК визначені правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема:

припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

зміна умов зобов'язання;

сплата неустойки;

відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17 червня 2011 року ОСОБА_4 складена та підписана Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Згідно інформації викладеної у вказаній заяві ОСОБА_4, останній підтвердив, що вона погоджується із тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до довідки, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк», між банком та ОСОБА_4 був підписаний кредитний договір № б/н від 17 червня 2011 року, за яким було надано наступні кредитні картки: НОМЕР_1 від 17 червня 2011 року з терміном дії до січня 2015 року та НОМЕР_2 від 20 жовтня 2012 року з терміном дії до квітня 2016 року.

Згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», за умовами останньої банком було видано поновлювальну кредитну карту MasterCard Mass з пільговим періодом (нарахування відсотків здійснюється по ставці 0,01% річних) - до 55 днів зі строком внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, базова відстокова ставка, в місяць (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році) - 2,5%.

Згідно пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів з будь-якого грошового зобов'язання, передбаченим даним договором, понад 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмір 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що 17 червня 2011 року між сторонами було укладено кредитний договір із встановленням відновлювального кредитного ліміту на платіжну картку і згідно виписки по картковому рахунку № НОМЕР_1, відповідачем здійснювалося зняття коштів по картці, що свідчить про користування встановленим кредитним лімітом,в той час свої зобов'язання за договором відповідач не виконав і погашення кредитної заборгованості не здійснював, у зв'язку з чим, станом на 31 серпня 2016 року нього виникла заборгованість у розмірі 2 518,42 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" частково, суд першої інстанції вважав, що заборгованість відповідача за невиконання договору за період з 25 серпня 2011 по 31 серпня 2014 року складає на загальну суму 4736,41грн, що складається із заборгованості за тілом - 2518,42 грн, заборгованості за процентами - 2217,99 грн та штрафу, як неустойки, яка обчислюється у відсотках від суми не виконаного або неналежно виконаного зобов`язання - 236,82 гр.

При цьому, суд виходив з того, що умови договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною,скільки зміна фіксованої процентної ставки була здійснена банком без згоди позичальника та критично оцінив надані представником позивача відомості про направлення відповідачу СМС повідомлення 15 березня 2014 року, 15 серпня 2015 року щодо зміни відсоткової ставки, оскільки такі відомості не містять підтвердження отримання СМС повідомлення відповідачем та відповідно надання згоди останнім на такі зміни умов договору.

Посилання у Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, щодо обов`язку клієнта регулярно ознайомлюватись зі змінами до Умов і Правил надання банківських послуг на сайті «ПриватБанку», суд визнав неналежним та недопустимим доказом.

Судом вірно встановлена сума заборгованості відповідача за тілом кредитом у розмірі 2 518,42 грн, заборгованість за процентами - 2 217,99 грн, сума штрафу, як неустойки, яка обчислюється у відсотках від суми не виконаного або неналежно виконаного зобов'язання, яка підлягає стягненню з відповідача становить 236,82 грн.

Судом встановлено також, що при здійсненні позивачем нарахування відсотків за кредитним договором у різний період часу застосовувалась різна процентна ставка, в тому числі і різна підвищена процентна ставка на прострочену заборгованість, тому суд вважав,що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VІ.

За змістом ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Відповідно до Закону України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, ч. 1- 4 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України викладена в наступній редакції: «Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною».

Таким чином, враховуючи, що рішення банку щодо збільшення процентної ставки за кредитом в односторонньому порядку прийняті після набрання чинності вищевказаним Законом, суд вважав, що такі дії банку є неправомірними.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-89цс12 від 26 вересня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із чч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення пені та штрафу, судом встановлено наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказана позиція взаємоузгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові суду від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, враховуючи, що штраф та пеня є один видом цивільно-правової відповідальності, суд виходив з того що їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором є неможливим.

Відмовляючи банку в задоволені вимог про стягнення комісії, суд встановив, що відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Оскільки комісія банком нараховувалася відповідачу за дії, які банк здійснює на власну користь, судом не знайшов підстав для задоволення зазначених вимог. Крім того, скільки позивачем наведена загальна сума нарахувань за різними видами зобов`язань, пенею та комісією, в загальній сумі 3606, 87 грн, вважав, що це унеможливлює перевірку вірності нарахувань за кожним зобов`язанням, в той час як у розрахунку заборгованості сума в розмірі 3606,87 гривень зазначена як комісія, а у позовній заяві позивач просить стягнути цю суму як заборгованість за пенею та комісією.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який повно та всебічно з'ясував обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін,надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та застосував правові норми, які регулюють спірні правовідносини.

Рішення суду ґрунтується на матеріалах справи, встановлених обставинах та відповідає вимогам закону з огляду на що є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи були предметом дослідження суду першої інстанції, з оцінкою якого колегія суддів погоджується.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати,що судом допущено порушення матеріального та процесуального права,які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених,невизнаних,або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб,прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права та має бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із отриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам і доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати,що судом допущено порушення матеріального та процесуального права,які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374,375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 грудня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Литвиненко Оленою Леонідівною без задоволення. Постанова набирає законної сили з дня її підписання, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді: