Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 201/15305/14-ц

провадження № 61-14268св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_3, Приватне підприємство

«ОРГА-ЦЕНТР», Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2016 року у складі судді Антонюка О. А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Кочкової Н. О., Григорченка Е. І., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) у липні 2010 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, Приватного підприємства «ОРГА-ЦЕНТР»

(далі - ПП «ОРГА-ЦЕНТР»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» (далі - ТОВ «УФА «Верус») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2010 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено. Судом стягнуто на користь банку солідарно з ПП «ОРГА-ЦЕНТР», ОСОБА_3 та ТОВ «УФА «Верус» заборгованість у сумі 5 527 697, 70 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

16 грудня 2010 року банк отримав три виконавчі листи № 2-12386/10 на виконання рішення суду у справі.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 11 квітня 2014 року звернулось до суду із заявою про видачу дублікатів втрачених виконавчих листів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2014 року у задоволенні заяви банку про видачу дублікатів виконавчих листів відмовлено, оскільки не надано доказів втрати оригіналів виконавчих листів.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ухвалу суду першої інстанції повернуто заявнику.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 28 листопада 2014 року повторно звернулось до суду першої інстанції із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів про стягнення із ПП «ОРГА-ЦЕНТР» та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, а також про поновлення строку пред'явлення їх до виконання.

На обґрунтування заяви банк зазначив, що 23 січня 2011 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у місті Києві (далі - Відділ ДВС) відкрито виконавче провадження № 23987887 про стягнення із ПП «ОРГА-ЦЕНТР» на користь банку суми заборгованості, а 16 березня 2011 року відкрито виконавче провадження № 25174444 про стягнення із ОСОБА_3 на користь банку суми заборгованості. Відповідно до постанов державного виконавця Відділу ДВС про повернення виконавчого документа стягувачу від 13 липня 2011 року та від 25 січня 2012 року виконавчі листи повернуті стягувачу, проте ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» їх не отримував, а тому заявник вважав, що їх втрачено під час пересилання поштою.

Наведена заява банку розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2014 року заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено. Судом видано дублікати виконавчих листів, оригінали яких були видані Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 16 грудня 2010 року у цивільній справі № 2-12386/10 за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ПП «ОРГА-ЦЕНТР», ТОВ «УФА «Верус» про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_3, ПП «ОРГА-ЦЕНТР», ТОВ «УФА «Верус» на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 5 527 697, 70 грн, поновлено строк їх пред'явлення до виконання.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2014 року скасовано, питання про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку пред'явлення їх до виконання направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року заяву банку задоволено. Суд ухвалив видати ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» дублікати виконавчих листів на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2010 року у цивільній справі № 2-12386/2010 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ПП «ОРГА-ЦЕНТР», ТОВ «УФА «Верус» про стягнення заборгованості; судом поновлено пропущений строк для пред'явлення дублікатів виконавчих листів до виконання.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2015 року, питання про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку пред'явлення їх до виконання направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2016 року відмовлено ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3, ПП «ОРГА-ЦЕНТР», ТОВ «УФА «Верус») у задоволенні заяви про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку на пред'явлення виконавчих листів до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, ПП «ОРГА-ЦЕНТР», ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» про стягнення заборгованості.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що наведені заявником у заяві обставини не свідчать про втрату виконавчих листів і є лише припущенням, на чому не може ґрунтуватися судове рішення; підстав та доказів, що виконавчі листи були втрачені під час пересилання поштою, не надано; також не зазначено, чи звертався банк до органів поштового зв'язку щодо надходження таких виконавчих листів, чи отримував він копії постанов про повернення виконавчих документів та коли йому стало відомо про них, в силу яких причин банк тривалий час не цікавився рухом виконавчого провадження і своєчасно не звертався із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для їх пред'явлення до виконання. У заяві про поновлення строку для пред'явлення виконавчих документів до виконання не зазначено об'єктивних причин та обставин, не надано відповідних доказів на підтвердження зазначеного та, що строк банком пропущено саме з поважних причин та є передбачені законом підстави для його поновлення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що враховуючи, що у матеріалах справи відсутні належні, допустимі й достатні докази на підтвердження факту втрати виконавчих листів, суд правильно відмовив у задоволенні заяви у частині видачі дублікатів, а доводи апеляційної скарги, що у відділу державної виконавчої служби відсутні докази про отримання банком повернутих виконавчих листів, - не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують наведених висновків.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, необхідно перевіряти, чи не переривався строк давності пред'явлення його до виконання. При цьому необхідно розрізняти поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання від поновлення строку давності для пред'явлення виконавчого листа до виконання після його переривання. У справі, яка переглядається, виконавчий лист виданий судом 16 грудня 2010 року, тобто до набрання чинності Законом України № 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)», тому строк пред'явлення цього виконавчого листа до виконання становить три роки.

Апеляційний суд встановив, що постанова про повернення виконавчого листа № 2-12386/10, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 16 грудня 2010 року, про стягнення на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ПП «ОРГА-ЦЕНТР», ОСОБА_3 та ТОВ «УФА «Верус» суми заборгованості в розмірі 5 527 697, 70 грн, ухвалена державним виконавцем 25 січня 2012 року, повторне пред'явлення цього виконавчого листа до виконання можливе в строк до 25 січня 2016 року, а зазначення державним виконавцем іншого строку повторного пред'явлення виконавчого листа до виконання не має правового значення, оскільки такий строк встановлено імперативною нормою закону й не може бути змінено державним виконавцем. Враховуючи, що заяву про поновлення строку на пред'явлення цього виконавчого документа до виконання подано банком у листопаді 2014 року, тобто до закінчення строку повторного пред'явлення виконавчого листа до виконання, підстав для поновлення строку не встановлено. У заяві про поновлення строку на пред'явлення цього виконавчого документа до виконання банк посилається лише на те, що згаданий виконавчий документ було втрачено. Проте зазначені обставини є підставою для видачі дублікатів виконавчих листів, а не для поновлення строку, що можливе лише за наявності поважних причин пропуску такого строку.

Враховуючи, що поважних причин заявником не наведено, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні заяви у цій частині, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до повторного наведення обставин справи та незгоди із ухвалами апеляційного суду від 13 жовтня 2015 року та від 22 лютого 2016 року, і висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року, передати вирішення наведених питань на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами норм процесуального права. Заявник стверджує, що відсутні докази отримання банком повернутого виконавчого листа. У матеріалах виконавчого провадження № 23987887 не міститься поштового повідомлення про вручення банку повернутого виконавчого документа чи іншого доказу на підтвердження таких обставин. За правилами статті 31 Закону України

«Про виконавче провадження» (в редакції Закону України в редакції від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, далі - Закон України «Про виконавче провадження») постанова про повернення виконавчого документа стягувачу направляється рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Зважаючи на наведене, на переконання заявника, твердження про неотримання оригіналу виконавчого листа не є недоведеним припущенням.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2016 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 05 вересня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 21 березня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» в частині вирішення питання про поновлення строку пред'явлення виконавчих листів до виконання.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині питання про видачу дублікатів виконавчих листів, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що протягом встановленого законом строку пред'явлення виконавчого документа до виконання - заявник звернувся до суду з клопотанням про видачу виконавчих листів у справі та судом їх видано, що підтверджується певною відміткою у матеріалах справи, відповідно до якої три виконавчі листи у цій справі 16 грудня 2010 року отримано представником позивача. Після цього виконавчий лист про стягнення заборгованості з ПП «ОРГА-ЦЕНТР» поданий на виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві, а виконавчий лист стосовно ОСОБА_3 - до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області.

28 січня 2011 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження № 23987887 з примусового виконання виконавчого листа № 2-12386/10, виданого 16 грудня 2010 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ПП «ОРГА-ЦЕНТР», ОСОБА_3 та ТОВ «УФА «Верус» суми заборгованості в розмірі 5 527 697, 70 грн, а 25 січня 2012 року державним виконавцем цього відділу ухвалено постанову про повернення цього виконавчого документа та повідомлено стягувача, що виконавчий документ може бути повторно пред'явлено в строк до 25 січня 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, зазначив, що відомостей відносно місцезнаходження чи примусового виконання або відомостей та доказів на підтвердження того, що виконавчий лист було втрачено, суду не надано. У квітні 2014 року банк подавав до суду заяву про видачу дублікатів тих самих виконавчих листів й з таких же підстав, у задоволенні якої ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2014 року, що набрала у встановленому законом порядку законної сили, судом відмовлено за відсутністю доказів втрати виконавчих листів.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.

За правилами частини першої статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Таким чином, належним доказом підтвердження надсилання стягувачу копії постанови про повернення виконавчого листа разом з направленням його оригіналу є виключно квитанція про відправлення та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Встановивши відсутність таких поштових повідомлень, суди не дали належної оцінки та не застосували наведені норми права до спірних правовідносин.

Такі ж правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 2515/739/2012 (провадження

№ 61-2884св18), від 12 березня 2018 року у справі № 583/1828/17-ц (провадження № 61-894св17), від 21 березня 2018 року № 6-676/10 (провадження № 61-5166св18), від 24 квітня 2018 року № 161/1441/14-ц (провадження № 61-835св18), від 15 серпня 2018 року № 2-1976/10 (провадження № 61-22036св18).

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу дублікатів виконавчих листів, суди зробили висновок про недоведеність факту їх втрати під час пересилання, не врахувавши наведених правил Закону України «Про виконавче провадження», зокрема щодо обов'язковості направлення постанови про повернення оригіналу виконавчого документа стягувачу рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Неодноразові звернення банку до суду із заявою про видачу дублікатів втрачених виконавчих листів свідчать про прагнення й дійсні намагання заявника вирішити правову проблему. Натомість, постановлення ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2014 року про відмову у видачі дублікатів виконавчих листів перешкоджало стягувачу в реалізації свого права.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суди першої та апеляційної інстанцій вважали встановленим, що виконавчі листи було звернуто до виконання, згодом державним виконавцем прийнято рішення про їх повернення, на підставі чого оригінали виконавчих листів мали бути вручені стягувачу у спосіб і порядок, визначений Законом.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено спосіб і порядок вручення державним виконавцем оригіналу виконавчого листа стягувачу, зокрема направлення рекомендованим листом про вручення поштового відправлення. Державний виконавець не виконав наведених вимог Закону, за таких умов на стягувача не може бути покладено негативні наслідки невиконання суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків.

Зважаючи на наведене, відсутність у відповідному виконавчому провадженні зворотнього рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення дає підстави для висновку про обґрунтованість вимог заяви про видачу дубліката виконавчого листа стягувачу, оскільки відсутні відомості про отримання банком виконавчих документів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі № 1-7/2010 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення пункту 18 частини першої статті 293 ЦПК України 2004 року у взаємозв'язку зі статтею 129 Конституції України (про апеляційне оскарження ухвал суду) зробив висновок, що необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм матеріального права є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення у справі про задоволення заяви банку про видачу дублікатів виконавчих листів.

Верховний Суд врахував, що заява про видачу дублікатів виконавчих листів розглядалась судами першої та апеляційної інстанцій тричі, а тому з метою процесуальної економії суд касаційної інстанції ухвалює нове судове рішення з цього питання без направлення справи на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У підпункті 17.4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Як встановлено апеляційним судом, стягувач звернувся до суду із заявою про видачу дублікатів виконавчих листів до закінчення строку пред'явлення його до виконання та лише у зв'язку з розглядом судами клопотання про видачу дубліката виконавчого листа з порушенням процесуальних строків банк пропустив строк пред'явлення виконавчих листів до виконання.

Встановивши наявність підстав для видачі дублікатів виконавчих документів, Верховний Суд ухвалює рішення про задоволення такої заяви.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до § 51 рішення ЄСПЛ у справі «ЮрійМиколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року (заява № 40450/04) суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Hornsby v. Greece» від 19 березня 1997 року, § 40). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «Immobiliare Saffi v. Italy», [GC], №22774/93, § 66, ECHR 1999-V).

За § 52 та § 53 рішення ЄСПЛ у справі «ЮрійМиколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року (заява № 40450/04) у такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції (див. рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00,

ECHR 2002-III). Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування (див. рішення у справі «Raylyan v. Russia», № 22000/03, § 31, від 15 лютого 2007 року).

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, крім іншого, із висновку суду щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на наведені правила, судовий збір за подання касаційної скарги покладається на ОСОБА_3 та ПП «ОРГА-ЦЕНТР» в рівних частках та підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до платіжного доручення від 11 травня 2016 року № PROM1B9T6R ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за подання касаційної скарги сплатило судовий збір у розмірі 1378, 00 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» в частині вирішення питання про видачу дублікатів виконавчих листів задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року скасувати у частині вирішення питання про видачу дублікатів виконавчих листів, ухвалити у цій частині вимог нове рішення.

Заяву Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про видачу дублікатів виконавчих листів задовольнити.

Видати Публічному акціонерному товариству Комерційному банку «ПРИВАТБАНК» дублікати виконавчих листів на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2010 року про солідарне стягнення заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» з Приватного підприємства «ОРГА-ЦЕНТР», ОСОБА_3 у розмірі 5 527 697, 70 грн.

Стягнути із Приватного підприємства «ОРГА-ЦЕНТР», ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» судовий збір, сплачений у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі по 689, 00 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик