ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року

м.Суми

Справа №583/3770/16-ц

Провадження № 22-ц/788/310/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів Кононенко О.Ю., Левченко Т.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області в складі судді Ковальової О.О. від 27 грудня 2017 року, ухвалене у м. Охтирці Сумської області, повне рішення складене 05 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 предявила до суду позов до ОСОБА_2 про виселення, який мотивований тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду від 6 травня 2016 року шлюб між ними розірваний. Сторони у справі проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, власником якого є позивач.

Відповідач зловживає алкогольними напоями, влаштовує сварки, принижує колишню дружину і дітей перед сусідами і родичами; намагається зчинити бійку. У звязку з його неправомірною поведінкою неодноразово здійснювались виклики поліції.

Позивач, посилаючись на те, що проживання ОСОБА_2 у спірному будинку перешкоджає у здійсненні нею права користування і розпорядження майном, просила на підставі частини першої ст. 116, ст.ст. 150, 157 ЖК України, ст. 391 ЦК України виселити ОСОБА_2 з будинку № 395А по вул. Сумській у м. Охтирці (ас. 2 т. 1).

Під час розгляду справи у березні 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов про визнання за ним права власності на ? частку жилого будинку з надвірними та побутовими спорудами № 395А по вул. Сумській у м. Охтирці з тих підстав, що майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок його трудових і грошових затрат (ас. 76-77 т. 1).

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала письмові заперечення на зустрічний позов, в яких зазначала, що спірний будинок придбаний за її власні кошти в період окремого проживання подружжя, а тому не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя (ас. 144-145).

27 жовтня 2017 року ОСОБА_2 подав заяву про зменшення позовних вимог, просив з підстав, зазначених у позові від 31 березня 2017 року, визнати за ним право власності на 1/8 частку спірного будинку зі стягненням 17200 грн, що дорівнює різниці між вартістю частки та понесених ним затрат (ас. 219-220 т. 1).

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні первісного позову; зустрічний позов задоволений.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку житлового будинку житловою площею 38 кв. м з надвірними та побутовими спорудами: сараю-літньої кухні з прибудовами Ввв1, погребу Б, сараю б, огорожі №1- №2, колодязя №3, - який знаходиться на приватизованій земельній ділянці по вул. Сумській 395А в м. Охтирка Сумської області.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 не довела обставини, якими вона обґрунтувала позовні вимоги про виселення відповідача на підставі статей 116, 150, 157 ЖК України. Спірний будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, належна ОСОБА_2 частка істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок трудових і грошових затрат.

У січні 2018 року позивач подала апеляційну скаргу і доповнення до неї, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову і задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд, відмовляючи в задоволенні первісного позову про виселення, неправильно оцінив надані позивачем докази, зокрема фотографії, матеріали проведених Охтирським відділом поліції перевірок.

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на ? частку спірного будинку, суд не урахував, що заяву про збільшення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зробив під час судових дебатів, при цьому доказів про сплату судового збору в установленому законом розмірі не надав. Поза увагою суду залишились обставини, встановлені заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2016 року в цивільній справі № 583/1912/16-ц, стосовно придбання ОСОБА_1 будинку за власні кошти, а тому висновок про визнання будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя є помилковим.

Крім того, норми Сімейного кодексу не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, які виникли у 2003 році. Зустрічний позов не містить посилання на статтю 62 СК; питання про виділ у натурі частки із майна не вирішувалось, відтак застосувавши до виниклих правовідносин статтю 62 СК України і статтю 370 ЦК України, суд вийшов за межі позовних вимог.

У судовому засіданні ОСОБА_1 і представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 і представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. У письмовій формі відзив не поданий.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 19 липня 2000 року зареєстрували шлюб, у якому 21 жовтня 2000 року народився син ОСОБА_5. Рішенням Охтирського міськрайонного суду від 06 травня 2016 року шлюб розірваний.

06 травня 2003 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала житловий будинок №395А вул. Сумській (до перейменування вул. Фрунзе) в м. Охтирці Сумської області з надвірними і побутовими спорудами, який знаходиться на приватизованій земельній ділянці за тією ж адресою. На вказаній земельній ділянці знаходиться один одноповерховий житловий будинок з прибудовами, жилою площею 33, 0 кв. метрів, зазначений під літерою Ааа1, та побутові споруди: сарай-літня кухня з прибудовами Ввв1, погріб Б, сарай б, огорожа № 1- № 2, колодязь № 3.

Продаж вчинено за 21128 грн, що в еквіваленті становить 4000 доларів США, які буде сплачено покупцем до 23 травня 2003 року.

Реєстрація права власності на нерухоме майно здійснена 27.05.2003 (ас.4-5 т.1).

Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2016 року у справі № 583/1912/16-ц, яке набрало законної сили, встановлений факт укладення ОСОБА_1 21 травня 2003 року договору позики у власних інтересах та в інтересах сім'ї на придбання будинку №395А вул. Сумській в м. Охтирці Сумської області з батьками ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в сумі 5000 доларів США (ас. 32-33, 42-43 т. 1).

Згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи № 776/777 від 28 вересня 2017 року, ринкова вартість садиби №395А вул. Сумській в м. Охтирці у технічному стані на дату 06.05.2003 на дату складання висновку становить 328750 грн 00 коп.; а ринкова вартість на дату складання висновку 432600 грн 00 коп. (ас. 179-196 т. 1).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований і проживає в спірному домоволодінні.

На протязі 2016-2017 років ОСОБА_1 зверталась до Охтирського відділу поліції УНП в Сумській області щодо вжиття заходів до ОСОБА_2 з підстав відсутності ключів від будинку, конфлікту щодо поділу майна, сварки, бійки тощо. За наслідками розгляду звернень заходи запобігання до відповідача не застосовувались, перевірки припинені.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову про виселення, суд мотивував висновок тим, що ОСОБА_1 не довела обставин (систематичне руйнування чи псування будинку, використання його не за призначенням; систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює проживання з ОСОБА_2 в одному будинку інших членів сім'ї, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними), якими обґрунтувала позовні вимоги.

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що ОСОБА_1 придбала спірний будинок у шлюбі з ОСОБА_2 в інтересах і для проживання сім'ї, частково за позичені у батьків гроші. Однак, за час шлюбу частка ОСОБА_2 істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок трудових та грошових затрат. З цих підстав житловий будинок з надвірними та побутовими спорудами є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом із тим, статтею 157 ЖК УРСР установлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виселення, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи в суді позивач не довела факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття; позивачем не надано суду жодного доказу щодо псування колишнім чоловіком житлового будинку, зокрема щодо звернення до правоохоронних органів за фактом руйнування чи псування житлового приміщення відповідачем.

При цьому вказані позивачем обставини щодо звернення у серпні 2016 року до правоохоронних органів із приводу сварки суд обґрунтовано вважав такими, що не можуть бути підставою для виселення, оскільки, як установлено судом, конфлікт виник у звязку з відсутністю ключів від будинку, перевірку припинено.

Посилання у скарзі на те, що суд безпідставно не визнав належними і достовірними доказами підтвердження неправомірної поведінки ОСОБА_2 фотографії, інші звернення до правоохоронних органів, суд апеляційної інстанції відхиляє. Як видно з доданих до матеріалів справи фотографій, останні не містять інформації щодо предмета доказування, на їх підставі не можна встановити дійсні обставини справи (систематичне порушення відповідачем правил співжиття; пошкодження саме ним майна). Звернення до правоохоронних органів мали місце у березні жовтні 2017 року, тобто після пред'явлення позову до суду.

Отже, суд першої інстанції з додержанням вимог статті 89 ЦПК України надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивував відхилення кожного доказу (групи доказів).

Крім того, виселення є крайньою мірою, а з позовом про усунення перешкод у користуванні майном іншими, передбаченими статтею 16 ЦК України, способами позивач до суду не зверталась.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права; правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду попередньої інстанції про відмову в задоволенні первісного позову про виселення у звязку з недоведеністю ОСОБА_1 обставин, на які вона посилалася на обґрунтування своїх вимог.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_2, слід зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (надалі - СК України) цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Судом установлено, що спірне майно придбано 06 травня 2003 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, а не норми Сімейного кодексу щодо права спільної сумісної власності подружжя, які застосував суд.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Нормами статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Частина перша статті 29 КпШС України передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

У пункті 9 постанови № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27 1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Суд першої інстанції встановив, що житловий будинок №395А вул. Сумській в м. Охтирці Сумської області з надвірними і побутовими спорудами набутий ОСОБА_1 у власність на підставі чинного договору купівлі-продажу квартири від 06 травня 2003 року, укладеного під час перебування в шлюбі з ОСОБА_2, і що такий будинок не є особистою власністю колишньої дружини в контексті норм статті 60 СК України.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не надала належних доказів, що спірний будинок набутий в шлюбі за її власні кошти, а тому визнав його об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнав за ОСОБА_2 право власності на ? частку відповідно до ст. 70 СК України. Суд при вирішенні спору послався на правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постанові від 25 листопада 2015 року, справа № 6-2333цс15.

Разом з тим, вірно встановивши, що придбання будинку було здійснене в інтересах сім'ї під час шлюбу за кошти, отримані за договором позики від 21травня 2003 року, суд не урахував судове рішення від 25 жовтня 2016 року у справі № 583/1912/16-ц за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, яке набрало законної сили. Цим рішенням встановлено обставини щодо ненадання ОСОБА_2 згоди на укладення договору позики; а також проживання подружжя на час укладення договору позики окремо (ас. 32-33 т. 1).

За змістом частини четвертої статті 83 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, висновок суду про те, що спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не відповідає обставинам справи.

Крім того, визнавши за ОСОБА_2 право власності на ? частку житлового будинку житловою площею 38 кв. м з надвірними та побутовими спорудами: сараю-літньої кухні з прибудовами Ввв1, погребу Б, сараю б, огорожі №1- №2, колодязя №3, - який знаходиться на приватизованій земельній ділянці по вул. Сумській 395А в м. Охтирка Сумської області, суд порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Відповідно до вимог частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з матеріалами справи, у березні 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов про визнання за ним права власності на ? частку жилого будинку з надвірними та побутовими спорудами № 395А по вул. Сумській у м. Охтирці з тих підстав, що майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок його трудових і грошових затрат; а 27 жовтня 2017 року у письмовій формі заяву про зменшення позовних вимог, у якій просив з тих же підстав визнати за ним право власності на 1/8 частку спірного будинку зі стягненням 17200 грн, що дорівнює різниці між вартістю частки та понесених ним затрат (ас. 76-77, 219-220 т. 1).

Установлено, що в судовому засіданні 27 грудня 2017 року представник відповідача ОСОБА_4 заявив клопотання, яке підтримав ОСОБА_2, про залишення без розгляду позовної заяви про зменшення позовних вимог, підтримав вимоги позовної заяви в редакції від 31.03.2017 року. Клопотання судом не було вирішено (ас. 45-46 т. 2).

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28 лютого 2018 року скасовано ухвалу Охтирського міськрайонного суду від 23 січня 2018 року, якою задоволено заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення і залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 про зменшення позовних вимог.

З урахуванням цих обставин суд безпідставно вирішив вимоги в редакції позовної заяви від 31.03.2017, а тому не можна визнати законним і обґрунтованим рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог.

Стаття 25 КпШС України передбачала, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до розяснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (чинному на дату виникнення спірних правовідносин), якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Тобто, для застосування передбачених статтею 25 КпШС України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Відтак при вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 із заявлених ним підстав (майно істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок його трудових і грошових затрат) доказуванню підлягають розмір і обсяг трудових і грошових затрат, збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Обовязок доведення цих обставин покладається саме на особу, яка вважає, що майно істотно збільшилось у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох.

Проте на порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України ОСОБА_2 не надав належних, достовірних і достатніх доказів на підтвердження своїх вимог.

Так, допитані судом свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, показання яких покладені в обґрунтування висновків суду, пояснили, що ОСОБА_2 робив у спірному будинку переобладнання, добудови, ремонт даху, оздоблював кахлями ванну кімнату, замінював двері, вікна тощо. Однак пояснити, за чиї кошти проводилися роботи, їх обсяг, вартість, свідки не змогли.

Проведена за клопотанням ОСОБА_2 судова оціночно-будівельна експертиза (№ 776/777 від 28 вересня 2017 року) містить лише висновок щодо ринкової вартості садиби №395А вул. Сумській в м. Охтирці у технічному стані на дату 06.05.2003 на дату складання висновку та ринкової вартості на дату складання висновку (ас. 179-196 т. 1). Інших досліджень стосовно обсягу проведених робіт з поліпшення майна, їх вартості експертом не проводилось.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що доказів на підтвердження розміру і обсягу його трудових або грошових затрат не має.

Оскільки ОСОБА_2 не доведена обставина, що внаслідок його трудових і грошових затрат майно істотно збільшилося у своїй вартості, а належна йому частка дорівнює 1/8; підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на 1/8 частку житлового будинку зі стягненням компенсації відсутні.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції визнає наведені в апеляційній скарзі доводи щодо незгоди з рішенням в частині вирішення зустрічного позову обґрунтованими. Посилання суду у судовому рішенні на статтю 370 ЦК України є помилковим, оскільки спір не стосується виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Установивши, що суд попередньої інстанції при ухваленні рішення про задоволення зустрічного позову порушив норми процесуального права і неправильно застосував норми матеріального права, суд апеляційної інстанції скасовує рішення в цій частині і ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

У звязку з частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 відшкодовуються частково судові витрати, понесені у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року в частині вирішення вимог ОСОБА_2 і розподілу судових витрат скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/8 частку житлового будинку зі стягненням компенсації відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати 1073 грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: О.Ю.Кононенко

ОСОБА_10

Повне судове рішення складене 02 березня 2018 року

ОСОБА_11Біляєва