Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Орлов І.В.
Справа № 415/4240/16-ц
Провадження № 22ц/782/101/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Орлова І.В.,

суддів: Авалян Н.М., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового

засідання: Подрябінкіна Я.Г.

представника позивача: ОСОБА_3

представників відповідачів:

прокуратури Луганської області: Жовміра І.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_5

відповідачі: 1) Державна казначейська служба України;

2) Міністерство Фінансів України

3) Головне управління Національної поліції в Луганській області

4) Лисичанський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області;

5) Прокуратура Луганської області;

6) Лисичанська місцева прокуратура Луганської області;

треті особи: 1) Міністерство внутрішніх справ України;

2) Генеральна прокуратура України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги:

ОСОБА_5 та прокуратури Луганської області

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 21 грудня 2017 року (суддя Фастовець В.М., дата складання повного тексту - 02 січня 2018 року) у справі 415/4240/16-ц за позовом ОСОБА_5 до Державної казначейської служби України, Міністерства Фінансів України, Головного управління Національної поліції в Луганській області, Лисичанського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, прокуратури Луганської області, Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області, -

в с т а н о в и в :

18 серпня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Лисичанського міського суду з позовом про відшкодування 1.000.000,00 гривень моральної шкоди, яка була завдана йому незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 18 липня 2016 року набрав законної сили виправдувальний вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 28 березня 2016 року згідно з яким за недоведеністю події злочину ОСОБА_5 був виправданий у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу (КК) України. Враховуючи тривалість та глибину перенесених ним моральних страждань, виходячи з принципів розумності та справедливості, ОСОБА_5 просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Лисичанського міського суду від 21 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури з Державного казначейства України 400.000,00 гривень. Зобов'язано Державне казначейство України списати у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України кошти в розмірі 400.000,00 гривень на виплату ОСОБА_5 в якості компенсації за завдану моральну шкоди. У задоволенні позову до Головного управління Національної поліції України в Луганській області, Лисичанського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області, Лисичанської місцевої прокуратури - відмовлено. Стягнуто з прокуратури Луганської області на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог судові витрати у сумі 7.142,24 гривень; судовий збір у розмірі 640,00 гривень віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив: скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі у розмірі 1.000.000,00 гривень.

За основними доводами апеляційної скарги ОСОБА_5, суд першої інстанції неправильно встановив період перебування позивача під слідством і судом, а саме з 05 лютого 2014 року по 18 липня 2016 року. Такий період, який впливає на визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, має відраховуватися з 09 січня 2013 року (календарна дата відкриття кримінального провадження) і закінчуватися 31 січня 2017 року (дата прийняття ухвали судом касаційної інстанції у кримінальній справі), що загалом становить 48 місяців та 20 днів.

Також, для визначення нижньої межі суми компенсації моральної шкоди, місцевий суд застосував неправильний розмір мінімальної заробітної плати - 1.600,00 гривень, хоча на час ухвалення рішення такій розмір становив 3.200,00 гривень, а з 01 січня 2018 року дорівнював 3.723,00 гривні. На момент ухвалення оскаржуваного рішення мінімальний розмір відшкодування мав би становити 155.733,33 гривень (3.200 гривень х 48 місяців 20 днів = 155.733,33 гривень), а на час апеляційного перегляду відповідно 181.186,00 гривень ( 3.723,00 х 48 місяців 20 днів = 181.186,00 гривень).

Крім того, суд першої інстанції не в повній мірі врахував судово-психологічну експертизу № 17-134 від 22 травня 2017 року, яка повністю підтвердила обґрунтованість суми заявленого ОСОБА_5 грошового еквіваленту моральних страждань.

Інші доводи апеляційної скарги позивача стосувалися необхідності виключення з мотивувальної частини рішення ряду висновків суду стосовно обставин справи, з доведеністю яких ОСОБА_5 пов'язував обґрунтованість заявленого ним позову. Також позивач просив збільшити суму стягнутих на його користь з прокуратури Луганської області судових витрат до 17.855,60 гривень.

В апеляційній скарзі представник прокуратури Луганської області і Генеральної прокуратури України, посилаючись на недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення Лисичанського міського суду від 21 грудня 2017 року та зменшити розмір стягнутого на користь ОСОБА_5 відшкодування моральної шкоди з 400.000,00 до 46.400,00 гривень.

За доводами апеляційної скарги прокуратури, суд першої інстанції без повного з'ясування всіх обставин справи та належної перевірки їх доказами, всупереч засадам розумності та справедливості, невмотивовано збільшив розмір бюджетного відшкодування на користь ОСОБА_5 з цілком виваженого - 46.400,00 гривень до занадто великого - 400.000,00 гривень.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, прокурора, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 367 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 09 січня 2013 року старшим слідчим слідчого відділу Лисичанського міського відділення Головного Управління МВС України в Луганській області (далі слідчий) на підставі заяви громадянина ОСОБА_6 з приводу подій від 11 травня 2010 року, до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне провадження № 0000067, порушене у відношенні невстановленої особи за ознаками частини 3 статті 190 КК України.

05 лютого 2014 року постановою слідчого кваліфікацію кримінального правопорушення змінено з частини 3 на частину 4 статті 190 КК України.

05 лютого 2014 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України. Позивач був допитаний слідчим в якості підозрюваного.

11 лютого 2014 року слідчий суддя Лисичанського міського суду Луганської області задовольнив погоджене з прокурором прокуратури міста Лисичанська клопотання слідчого та застосував до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном з 11 лютого 2014 року до 12 квітня 2014 року включно.

18 лютого 2014 року апеляційний суд Луганської області скасував ухвалу слідчого судді від 11 лютого 2014 року та обрав у відношенні ОСОБА_5 на період з 18 лютого 2014 року до 19 квітня 2014 року запобіжний захід - домашній арешт із забороною позивачу з 20-00 години вечора до 06-00 години ранку покидати місце реєстрації проживання.

10 квітня 2014 року ухвалою слідчого судді Лисичанського міського суду строк тримання ОСОБА_5 під домашнім арештом було продовжено з 18 квітня до 05 травня 2014 року. Надалі у рамках кримінального провадження запобіжні заходи стосовно позивача не обиралися.

01 квітня 2014 року прокурором міста Лисичанська строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000067 подовжено до 05 травня 2014 року.

29 квітня 2014 року старшим слідчим СВ Лисичанського МВ ГУМВС України в Луганській області був складений обвинувальний акт, згідно якого позивачу пред'явлене обвинувачення у скоєнні особливо тяжкого злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України. Обвинувальний акт був затверджений старшим прокурором прокуратури міста Лисичанська.

28 березня 2016 року вироком Лисичанського міського суду ОСОБА_5 виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України.

18 липня 2016 року ухвалою апеляційного суду Луганської області, апеляційні скарги прокурора та адвоката в інтересах потерпілого залишені без задоволення, а виправдувальний вирок Лисичанського міського суду від 28 березня 2016 року залишено без змін.

31 січня 2017 року ухвалою Колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційні скарги прокурора та адвоката в інтересах потерпілого залишені без задоволення, а вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 28 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 18 липня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Судом першої інстанції з приводу зазначених у позовній заяві обставин допитувалися свідки: ОСОБА_7., ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, а також досліджувалися матеріали кримінального провадження № 0000067.

ОСОБА_5 одружений з 28 лютого 2009 року, має двох синів - ІНФОРМАЦІЯ_1 і ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно.

26 лютого 2014 року позивач звертався до Кардіологічного відділення Центральної міської лікарні міста Лисичанська, 06 березня 2014 року до медичного центру «Кардіо-плюс» міста Сєвєродонецьк, 14 березня 2014 року до Луганській діагностичній лабораторії, що підтверджується даними медичної документації.

Згідно з висновком № 17-134 від 22 травня 2017 року судово-психологічної експертизи, позивачу ОСОБА_5 незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності в якості обвинуваченого 05 лютого 2014 року за частиною 4 статті 190 КК України спричинені моральні страждання, як психологічна основа моральної шкоди. Враховуючи, що вироком Лисичанського міського суду від 28 березня 2016 року ОСОБА_5 виправдано у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення, сума заявленого ОСОБА_5 грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених йому (1.000.000,00 грн.) є обґрунтованою.

Позивачу ОСОБА_5 у зв'язку із незаконним застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 11 лютого 2014 року до 18 лютого 2014 року, обраного йому ухвалою Лисичанського міського суду від 11 лютого 2014 року спричинені моральні страждання, як психологічна основа моральної шкоди. Оцінити ступінь моральних страждань і грошового еквівалента конкретного епізоду не видається можливим. В цілому моральна шкода за незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності (в тому числі за незаконне застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 11.02.2014 р. до 18.02.2014 р., обраних йому ухвалою Лисичанського міського суду від 11.02.2014 р.), сума грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_5 (1.000.000,00 грн.) є обґрунтованою. Позивачу ОСОБА_5 спричинені моральні страждання у зв'язку із незаконним обранням йому запобіжного заходу у вигляді тримання під домашнім арештом ухвалою Апеляційного суду Луганської обл. від 18.02.2014 р., і перебування його під домашнім арештом з 18.02.2014 року до 05.05.2014 року. Оцінити ступінь моральних страждань і грошового еквівалента конкретного епізоду не видається можливим. В цілому моральна шкода за незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності (в тому числі за незаконне обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під домашнім арештом ухвалою Апеляційного суду Луганської обл. від 18.02.2014 року, і перебування його під домашнім арештом з 18.02.2014 року до 05.05.2014 року), сума грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_5 (1.000.000,00 грн.) є обґрунтованою.

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 23 Цивільного кодекс (ЦК) України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частина 1 статті 1176 ЦК України, стаття 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду»).

Відповідно до пункту 1 статті 2 ЗУ № 266/94-ВР, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Згідно з пунктом 5 статті 3 ЗУ № 266/94-ВР, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): моральна шкода.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЗУ № 266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктом 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Оскільки стосовно ОСОБА_5 був постановлений виправдувальний вирок, який набрав законної сили 18 липня 2016 року, позивач має право на відшкодування моральної шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України № 266/94-ВР.

Згідно з частинами 5 та 6 статті 4 ЗУ № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. М оральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до статті 13 ЗУ № 266/94-ВР, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування ( постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 грудня 2015 р. у справі № 6-2203цс15).

Апеляційний суд погоджується з правильністю трактування місцевим судом викладеного у статті 13 Закону України № 266/94-ВР формулювання «час перебування під слідством чи судом». У кримінальному провадженні час перебування особи під слідством починається з моменту повідомлення такій особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (пункти 10, 14 частини 1 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України).

Оскільки про підозру у вчиненні кримінального правопорушення позивач був повідомлений 05 лютого 2014 року, саме з цього моменту розпочався відлік часу перебування ОСОБА_5 під слідством у розумінні статті 13 ЗУ № 266/94-ВР. Закінчення часу перебування позивача під слідством і судом сталося 18 липня 2016 року, оскільки саме цього дня набрав законної сили постановлений у відношенні ОСОБА_5 виправдувальний вирок Лисичанського міського суду. Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що у період з 18 липня 2016 року до 31 січня 2017 року під час процедури касаційного оскарження, ОСОБА_5 не перебував під слідством і судом у розумінні законодавчих приписів статті 13 Закону України № 266/94-ВР.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини того, що позивач протягом 29-ти (двадцяти дев'яти) повних місяців перебував під слідством і судом, а саме з 05 лютого 2014 року до 18 липня 2016 року. У зазначений проміжок часу ОСОБА_5 незаконно знаходився під вартою з 11 по 18 лютого 2014 року, а з 18 лютого 2014 року до 05 травня 2014 року незаконно перебував під домашнім арештом.

З 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», пунктом 3 Перехідних положень якого установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1.600,00 гривень.

До Закону України № 266/94-ВР стаття 13 якого передбачає застосування мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, зміни щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не вносилися.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно застосував до правовідносин сторін положення Закону України № 1774-VIII. Наведений у рішенні суду розрахунок, згідно з яким нижня межа суми компенсації моральної шкоди складає 46.440,00 гривень (29 місяців перебування під слідством і судом) х 1.600,00 гривень (встановлений законодавством розмір мінімальної заробітної плати, визначений як розрахункова величина положеннями ЗУ № 1774-VIII) = 46.400,00 гривень), відповідає нормам матеріального права.

Максимальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, законом не установлений. Такий розмір має визначатися судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України, с уд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 110 ЦПК України, в исновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд першої інстанції навів переконливі мотиви з яких він частково погодився з висновками судово-психологічної експертизи № 17-134 від 22 травня 2017 року, та оцінив висновок експерта разом із іншими доказами без порушення встановлених статтею 89 ЦПК України правил.

Суд апеляційної інстанції відхиляє інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів (показання свідків, експертний висновок, письмові документи), яким місцевий суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи. Висновки щодо обґрунтованості стягнутого на користь позивача відшкодування у розмірі 400.000,00 гривень повно та послідовно викладені у мотивувальній частині рішення, підстав для збільшення цього розміру до 1.000.000,00 гривень, за доводами апеляційної скарги ОСОБА_5 немає.

Також суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для збільшення суми стягнутих на користь позивача судових витрат до 17.855,60 гривень, оскільки суд першої інстанції правильно визначив їх в сумі 7.142,24 гривень пропорційно (40%) до розміру задоволених позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що незаконні повідомлення про підозру, затримання, застосування запобіжних заходів під час знаходження позивача під слідством і судом у період з 05 лютого 2014 року до 18 липня 2016 року, безсумнівно завдали ОСОБА_5 моральних втрат грошовий еквівалент яких поза всякого сумніву має бути більшим він мінімального - 46.400,00 гривень .

Суд першої інстанції врахував характер та обсяг моральних страждань, що на протязі тривалого часу призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків позивача та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, місцевий суд правильно встановив розмір грошового відшкодування у сумі 400.000,00 гривень. Підстав для зменшення цього розміру до 46.400,00 гривень за доводами апеляційної скарги прокурора немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційних скаргах не спростовують їх.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційних скарг ОСОБА_5 і прокурора немає.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 374, статтею 375, статтями 381,382, 384, частиною 1 статті 389, статтями 390 - 391 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Лисичанського міського суду від 21 грудня 2017 року залишити без змін, а скарги ОСОБА_5 і прокуратури Луганської області - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складання повного тексту постанови - 24 квітня 2018 року .

Головуючий: Орлов І.В.

Судді: Авалян Н.М. Назарова М.В.