Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 750/10551/15-ц

провадження № 61-2870св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. С., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк», Деснянський відділ державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2016 року в складі суддів: Скрипки А. А., Тагієва С. Р., Шевченка В. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк»), Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції (далі - Деснянський відділ ДВС ЧМУЮ) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

В обґрунтування вимог заявленого позову позивач посилалась на те, що в межах виконавчого провадження № 25601037 була винесене постанова головного державного виконавця Деснянського відділу ДВС ЧМУЮ Дмитрієва С. А. від 05 квітня 2011року про арешт її майна, як боржника, та оголошення заборони на його відчуження. 20 листопада 2012 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та надано стягувачу строк для повторного пред'явлення виконавчих документів до 20 листопада 2013 року, який вже закінчився.

Зазначено, що стягувач - ПАТ «Укрсиббанк», не пред'явив повторно виконавчий документ до виконання у визначений державним виконавцем строк, а будь-яке виконавче провадження, у якому вона є боржником, на виконанні у Деснянському відділі ДВС ЧМУЮ не перебуває, у зв'язку із чим безпідставним та не обґрунтованим є існування арешту усього її майна.

Посилаючись на зазначене, позивач просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження майном шляхом зняття арешту з усього належного їй рухомого і нерухомого майна, який накладено постановою головного державного виконавця Деснянського відділу ДВС ЧМУЮ Дмитрієва С. А. від 05 квітня 2011року (виконавче провадження № 25601037), у тому числі, і з автомобіля Chevrolet Evanda LF69Z, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, а також скасувати заходи розшуку та затримання вказаного автомобіля, які вжиті відповідно до постанови головного державного виконавця Деснянського відділу ДВС ЧМУЮ Дмитрієва С. А. № 402/13 від 25 жовтня 2011 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2015 року в складі судді Коверзнева В. О. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження належним їй майном шляхом зняття арешту з усього належного їй рухомого і нерухомого майна, який накладено постановою головного державного виконавця Деснянського відділу ДВС ЧМУЮ Дмитрієва С. А. від 05 квітня 2011 року (ВП № 25601037), у тому числі з автомобіля Chevrolet Evanda LF69Z, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, а також скасування заходів розшуку та затримання цього автомобіля, що вжиті постановою головного державного виконавця Деснянського відділу ДВС ЧМУЮ Дмитрієва С. А. від 25 жовтня 2011 року № 402/13.

Рішення суду мотивовано тим, що статтею 41 Конституції України закріплена гарантія непорушності права приватної власності особи. Відповідно до частини першої статей 321 та 391 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у праві його здійснення і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом зазначено, що за відсутності на виконанні у Деснянському відділі ДВС ЧМУЮ виконавчого провадження, в якому ОСОБА_1 має процесуальний статус боржника, збереження арешту усього належного позивачу майна, а також заходи розшуку та затримання належного позивачу автомобіля, порушує право позивача на вільне користування та розпорядження своїм майном, яке гарантовано Конституцією України та ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2016 року апеляційну скаргу Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 грудня 2015 рокускасовано. Відмовлено у позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна, а також скасування заходів розшуку та затримання майна, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном задоволенню не підлягають.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовано тим, що судом апеляційної інстанції у даній справі помилково здійснено аналіз дій державного виконавця щодо відмови задовольнити її заяву про скасування арешту майна та зняття заходів його розшуку та застосовано до вирішення спірних правовідносин виключно положення Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчого провадження, у якому позивач є боржником, на час розгляду даної справи не існує, стягувач не скористався своїм правом на повторне пред'явлення виконавчого документа до виконання, і позивач у даній справі не оскаржує дії державного виконавця в рамках виконавчого провадження, а звернулась до суду в порядку цивільного судочинства за захистом свого майнового права шляхом усунення перешкод у здійсненні користування та розпоряджання її майном. Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та захистив порушені права позивача, застосувавши при цьому вимоги Конституції України та ЦК України, у зв'язку із чим ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 рокусправу призначено до судового розгляду. 18 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що на виконанні Деснянського відділу ДВС ЧМУЮ знаходився виконавчий лист № 2-4921/10, виданий 11 лютого 2011 року Деснянським районним судом м. Чернігова, про стягнення з позивача на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 1 166 741 грн 68 коп.

При виконанні вказаного виконавчого листа, 05 квітня 2011 року головний державний виконавець Дмитрієв С. А. виніс постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить позивачеві (ВП № 25601037), у тому числі на належний позивачу автомобіль Chevrolet Evanda LF69Z, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

25 жовтня 2011 року головний державний виконавець Дмитрієв С. А. виніс постанову № 402/13, якою доручив співробітникам ДАІ м. Чернігова затримати вказаний автомобіль, з подальшим поміщенням його на штрафний майданчик.

20 листопада 2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення зазначеного виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». У вказаній постанові державного виконавця також зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред'явлений до виконання в строк до 20 листопада 2013 року.

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулась до державного виконавця із заявою про закінчення виконавчого провадження, зняття арешту з майна та скасування постанови від 25 жовтня 2011 року про залучення співробітників ДАІ м. Чернігова до участі у виконавчому провадженні.

27 листопада 2013 року головним державним виконавцем Деснянського відділу ДВС ЧМУЮ Титарчуком М. О. було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її заяви на підставі статей 50, 60 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з відсутністю підстав для зняття арешту з майна.

В грудні 2013 року позивач звернулась до суду зі скаргою, в якій просила суд визнати дії старшого державного виконавця Деснянського відділу ДВС Чернігівського міського управління юстиції Титарчука М. О. незаконними та зобов'язати його закінчити виконавче провадження № 25601037 та виконавче провадження № 25603434 з наслідками завершення виконавчого провадження, передбаченими статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2014 року в задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2014 року ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігові від 27 січня 2014 року було скасовано та постановлено нову ухвалу про задоволення вимог скарги ОСОБА_1

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року було задоволено касаційну скаргу Деснянського відділу ДВС ЧМУЮ, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 27 лютого 2014 року скасовано, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 січня 2014 року залишено в силі.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», яка регламентує наслідки завершення виконавчого провадження (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 20 листопада 2012 року), у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Положення вказаної статті передбачають закінчення виконавчого провадження зі зняттям арешту у випадку повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а не у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, як зазначено у постанові державного виконавця від 20 листопада 2012року у виконавчому провадженні № 25601037.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна, а також скасування заходів розшуку та затримання майна, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги в їх сукупності, зокрема, про те, що при вирішенні даного спору суд апеляційної інстанції помилково виходив з положень Закону України «Про виконавче провадження» та невірно вирішив спір зводяться до переоцінки доказів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, у зв'язку із чим не можуть бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. С. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик