Справа № 535/310/18
Провадження № 2/535/170/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2018 року Котелевський районний суд Полтавської області в складі: головуючого судді Якименко Т.О., при секретарі Балала Л.В., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в смт Котельва Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Полтавської області про визнання в порядку спадкування права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 селищної ради Полтавської області в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 2,56 га., яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщена на території ОСОБА_2 селищної ради Котелевського району Полтавської області, і на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії Р1 № 506485, виданого ОСОБА_2 селищною радою Котелевського району Полтавської області, 20 червня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2232, до дня смерті належала померлій 20.06.2003 року ОСОБА_3.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Позивачка надала суду заяву, в якій заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить справу розглянути без її участі.

Відповідач ОСОБА_2 селищна рада Полтавської області подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст. 206 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Положеннямист. 200 ЦПК Українивизначено право суду ухвалювати рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задоволити повністю з наступних підстав.

20.06.2003 року померла ОСОБА_3, яка на день смерті проживала одна та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (стара адреса: вул. Жовтнева, 166), що підтверджується копією свідоцтва про смерть видане ОСОБА_2 районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавської області серії І-КЕ №250761 від 20.06.2003 року, та копією довідки виданої виконавчим комітетом ОСОБА_2 селищної ради від 29.01.2018 року за вих. №818, оригінали яких знаходяться у позивача.

На момент відкриття спадщини, разом з померлою ніхто не проживав, що підтверджується довідкою, №818, виданою ОСОБА_2 селищною радою Котелевського району Полтавської області, 29.01.2018 року, оригінал якої знаходиться у позивача.

Спадкова справа після смерті 20 червня 2003 року ОСОБА_3, заведена 21.04.2004 року за № 145/2004, на підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на імя дочки померлої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_3, склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_2 державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі під №1675, у якому заповіла позивачці земельну ділянку в розмірі 2,56 га., яка розташована на території ОСОБА_2 селищної Ради КСП ім. Леніна.

Таким чином, спадкове майно складається із земельної ділянки площею 2,56 га., яка надана для розширення особистого підсобного господарства і знаходиться на території ОСОБА_2 селищної Ради КСП ім. Леніна, що належала померлій ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 № 506485, виданого 20 червня 2001 року на підставі рішення 13 сесії 23 скликання ОСОБА_2 селищної ради народних депутатів від 24 січня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності за № 2232.

Земельна ділянка була надана ОСОБА_6 з цільовим призначенням для розширення особистого підсобного господарства, тоді як на сьогодні це суперечить п. г ч.3 ст. 22 ЗК України, де вказано що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства надаються несільськогосподарським підприємствам, установам чи організаціям, а не громадянам України (фізичним особам).

Відповідно до технічної документації по встановленню меж в натурі земельної частки (паю) від 2001 року 26.01.2001 року було здійснено акт передачі та прийом земельної частки (паю) в натурі власнику, тобто ОСОБА_3 на підставі рішення ОСОБА_2 селищної ради Котелевського району від 24.01.2001 року та у відповідності схеми поділу рільних земель колективної власності бувшого КСП ім. Леніна в розмірі 2, 56 га (фізичних) з таким складом сільськогосподарських угідь :- ріллі 2,56 га. що підтверджується копією технічної документації від 2001 року, оригінал якої знаходиться у позивача.

Тобто, з урахуванням вимог ЗК України, в редакції чинній на момент звернення до нотаріуса, спірна земельна ділянка має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Виходячи із змісту вимог Цивільного кодексу України, позивачка звернулася до нотаріальної контори, з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану вище земельну ділянку .

Проте, нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку (пай) в зв'язку з відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, а саме: витягу із Державного земельного кадастру на вказану земельну ділянку (пай) і не надано оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Згідно повідомлення відділу у Котелевському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №48/169-18 від 02.02.2018 року, відомості про земельну ділянку площею 2,56 га, що знаходиться на території ОСОБА_2 селищної ради Котелевського району, яка належить ОСОБА_3, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №506485 , не внесені до Державного земельного кадастру, кадастровий номер земельній ділянці не визначався.

Таким чином, відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцеві, присвоєння їй кадастрового номера, позбавляє позивачку як спадкоємця права отримати у спадщину вказане спадкове майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно пункту г. ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Згідно ч.9 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» при здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй присвоюється кадастровий номер.

Відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів:- на право колективної власності на землю;- на право приватної власності на землю.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.

Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_3 за свого життя отримала у приватну власність земельну ділянку з додержанням відповідно до діючого на той час законодавства документу, що посвідчує право власності на нерухоме майно, а тому відсутність у Державному земельному кадастрі відомостей щодо даної земельної ділянки не може слугувати підставою для позбавлення позивачки права щодо оформлення своїх спадкових прав на цю землю в судовому порядку.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення, при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.206 ЦПК України відповідачам відомі та зрозумілі.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 264-268, 354 ЦПК України, ст.ст. 328, 392 ЦК України, ст. 81 Земельного кодексу України, Законом України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Полтавської області про визнання в порядку спадкування права власності на земельну ділянку, задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 2,56 га., яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміщена на території ОСОБА_2 селищної ради Котелевського району Полтавської області, і на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії Р1 № 506485, виданого ОСОБА_2 селищною радою Котелевського району Полтавської області 20 червня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2232, до дня смерті належала померлій 20.06.2003 року ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги у 30-ти денний строк з дня його проголошення.Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя