Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 650/385/16-ц

провадження № 61-3956св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - служба у справах дітей Великоолександрівської районної державної адміністрації Херсонської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 10 червня 2016 року в складі судді Дічакової Т. І. та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 22 вересня 2016 року в складі суддів: Стародубця М. П., Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, тертя особа - служба у справах дітей Великоолександрівської районної державної адміністрації Херсонської області, про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 6 вересня 2006 року по 22 лютого 2016 року. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2015 року ОСОБА_2 проживає та працює у Республіці Польща. ОСОБА_3 не надавав дозволу на виїзд доньки на тимчасове проживання за кордон, тому ОСОБА_5 вимушено залишилася проживати з батьком в Україні. ОСОБА_2 має карту тимчасового побуту (проживання) і можливість утримувати доньку, як члена її сім'ї, має роботу за контрактом до 22 грудня 2018 року та стабільний достатній дохід, а тому може виховувати доньку належним чином. ОСОБА_5 за місцем проживання матері у Республіці Польща буде мати можливість відвідувати школу, яка знаходиться в українському культурному середовищі. Також донька буде мати більше можливостей для її освітнього, спортивного, культурного розвитку, порівняно з тими, у яких вона перебуває.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила: визначити місце проживання доньки ОСОБА_5 з нею (матір'ю), надавши дозвіл на виїзд за межі України у супроводі матері без згоди батька.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, тертя особа - служба у справах дітей Великоолександрівської районної державної адміністрації Херсонської області, про визначення місця проживання дитини.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що після від'їзду дружини до Республіки Польща, донька залишилися проживати з ним і він не перешкоджав ОСОБА_5 відвідувати матір в іншій країні. У подальшому ОСОБА_2 повідомила, що не має наміру повертатися до України та не бажає продовжувати спільне проживання з ним, що стало причиною для розірвання шлюбу. ОСОБА_5 хоче проживати саме з батьком. Позивач вказував, що має більший дохід та можливість забезпечити кращі умови життя доньки, має власне житло, де створені всі необхідні умови для її проживання і виховання. ОСОБА_3 не має шкідливих звичок, не заперечує проти спілкування матері з донькою та вважає, що зміна країни може негативно вплинути на моральний і психологічний стан дочки.

На підставі викладеногоОСОБА_3 поросив визначити місце проживання доньки ОСОБА_5 з батьком.

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 19 квітня 2016 року первісний та зустрічний позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 10 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_3 Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551 грн 21 коп. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 не надала суду належні і допустимі докази, які підтверджують підстави і умови її перебування у Республіці Польща, характеризують місце її проживання та спроможність утримувати дитину та створювати для неї належні умови. ОСОБА_2 також не надала суду переконливих доказів достатньої правової визначеності її проживання в іноземній державі, дозволу на проживання у Республіці Польща з дитиною. Позивачем за первісним позовом не наведено обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком. Дитина більше року проживає з батьком, який виконує свої батьківські обов'язки, має самостійний дохід, належні умови для проживання дитини. Малолітня ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що не хоче змінювати школу, друзів та хотіла б поїхати відвідати матір, але тимчасово. Висновком органу опіки та піклування визначено доцільність проживання дитини з батьком, що буде більш сприятливим для останньої. Проживання ОСОБА_5 разом із батьком виключає можливість спричинення дитині душевної травми, зайвих хвилювань, нервування, які можуть виникнути у зв'язку з передачею дочки поза її волею матері, необхідністю пристосовуватись до організації свого життя, навчання, спілкування за місцем проживання матері.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 22 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що проживання ОСОБА_5 разом із батьком найбільше відповідає інтересам дитини, оскільки остання тривалий час проживає з ОСОБА_3, який створив для неї належні умови проживання, а також має самостійний дохід. Орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання дочки разом з батьком. ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що не хоче змінювати школу, друзів, вона любить батька та матір, проте хотіла б поїхати до останньої лише ненадовго. ОСОБА_2 не надала до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які стосуються підстав і умов її перебування у Республіці Польща, що свідчать про належні умови проживання дитини з останньою.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не містять мотивів відмови у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог. Місцевий та апеляційний суди не дали належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а також невірно застосували закон до спірних правовідносин, отже, не виконали вимог процесуального закону. Висновок органу опіки та піклування не відповідає фактичним обставинам справи та є упередженим. Відповідач за первісним позовом має ознаки психічних та фізичних вад, а тому неповнолітня ОСОБА_5 не може проживати разом із ним. Разом з тим у принципі № 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), визначено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Проживання дитини у Республіці Польща буде відповідати її інтересам, де вона зможе відвідувати школу та проживати з матір'ю в атмосфері любові. Крім того, щодо ОСОБА_3 порушено кримінальну справу.

У січні 2017 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення є законними, обґрунтованими та справедливими. Вказував, що ОСОБА_2 виїхала на проживання до іншої країни та залишила проживати доньку разом з батьком. ОСОБА_3 піклується про свою доньку, створив для неї належні умови проживання та розвитку, до яких вона звикла та не бажає їх змінювати, про що донька особисто повідомила суд у судовому засіданні. Крім того, орган опіки та піклування, дослідивши умови проживання та виховання неповнолітньої ОСОБА_5, дійшов висновку, що останній буде краще проживати разом із батьком. Донька по телефону та через мережу Інтернет має можливість постійно спілкуватися з матір'ю. Після виїзду матері за кордон донькою постійно опікувався батько, її стан здоров'я є задовільним. ОСОБА_2 мешкає в іншій країні та не надала доказів щодо належних умов її проживання, а також можливості забезпечити доньку необхідними умовами для проживання та відповідного розвитку. Крім того, ОСОБА_2 не надала суду переконливих доказів достатньої правової визначеності її проживання в іноземній державі, що також може вплинути і на правову визначеність проживання в Республіці Польща їх дочки.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22 лютого 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1. Однак за вказаною вище адресою фактично проживає лише ОСОБА_3 разом з неповнолітньою ОСОБА_5

Установлено, що ОСОБА_5 з травня 2015 року проживає з батьком, який належним чином виконує свої батьківські обов'язки, має самостійний дохід, належні умови для проживання дитини.

ОСОБА_2 перебуває у Республіці Польща, де працює за трудовим договором, має карту побуту до 20 грудня 2018 року, винаймає житло і фактично проживає у м. Щецин.ОСОБА_2 має лише тимчасовий дозвіл на проживання.

Сторони по справі належним чином ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, спілкуються з дитиною, дбають про її фізичний і моральний розвиток, освіту.

Малолітня ОСОБА_5 пояснила в судовому засіданні суду першої інстанції, що вона любить і батька, і матір, хотіла б проживати з ними обома. Також пояснила, що не хоче змінювати школу, друзів і хотіла б поїхати до матері, але з метою відвідати її протягом певного періоду.

Висновком органу опіки та піклування визначено, що малолітня ОСОБА_5 має флегматичний тип темпераменту, вона старша за однокласників на рік, неемоційна, замкнена, їй важко знайомитись з новими людьми, знаходити теми для спілкування. Емоційний стан дитини з першого класу не змінився. Питанням виховання дочки протягом 2015-2016 навчального року займався батько. За місцем його проживання створено належні умови для виховання та розвитку дитини. ОСОБА_3 має постійний дохід. Після бесіди з дитиною з'ясовано, що вона має бажання відвідати матір у період канікул, а проживати хоче в Україні. За даним висновком на даний час дитині краще проживати з батьком.

На час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_5 виповнилося 9 років. Доказів про те, що ОСОБА_5 має якісь проблеми зі здоров'ям, суду не надано. Також матір не надала доказів, що якимось чином змінилась поведінка, навчання дитини порівняно з періодом, коли вона проживала в повній родині та спілкувалась з обома батьками.

Актом обстеження умов проживання і висновком органу опіки та піклування від 5 травня 2016 року підтверджено, що квартира АДРЕСА_1, в якій проживають ОСОБА_3 разом з неповнолітньою ОСОБА_5, складається з двох кімнат, у кімнатах чисто, для проживання дитини відведено окрему кімнату, де наявні необхідні меблі, іграшки та речі повсякденного вжитку.

ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують умови її проживання, а також можливість проживання малолітньої доньки у Республіці Польща, зокрема достатньої правової визначеності її проживання в іноземній державі та спроможності належно забезпечити та захистити інтереси дитини.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_3 вказував, що ОСОБА_5 після від'їзду матері за кордон проживає разом із ним, він належним чином виконує свої батьківські обов'язки, має самостійний дохід, належні умови для проживання дитини, піклується про її фізичне та духовне виховання, спілкується з педагогами, бере участь у батьківських зборах, виховує доньку в атмосфері турботи та любові. Дочка і далі, після спілкування з матір'ю, висловлює бажання проживати з батьком за місцем свого постійного проживання.

Разом з тим ОСОБА_2 не надала судам першої та апеляційної інстанцій належних та допустимих доказів, які підтверджують умови її проживання, а також можливість забезпечити доньку житлом та вихованням, необхідним для її фізичного та духовного розвитку. Позивач за первісним позовом не довела, що саме в інтересах доньки вона бажає змінити місце постійного проживання останньої та її усталений побут.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов'язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов'язаних із обов'язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім'ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов'язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов'язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Йохансен проти Норвегії» від 7 серпня 1996 року).

Також, презумпція на користь матері в справах щодо дітей, яка покладена в основу доводів касаційної скарги, не підтверджується на рівні ООН, що випливає з Декларації або прецедентної практики Європейського суду з прав людини, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи.

Декларація ООН, на яку посилалася ОСОБА_2 як на підставу заявлених вимог, не є юридично обов'язковим документом. Вона стала основою для розроблення Конвенції ООН про права дитини 1989 року, яка є юридично обов'язковим міжнародним договором. Однак в підготовчих матеріалах до цієї Конвенції чітко показано, що положення, що стосується «відділення дитини від матері тільки у виняткових обставинах», існувало тільки на початковому етапі процесу розроблення.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Разом з тим принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації, є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов вірного висновку, що у разі визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_5 з матір'ю, яка тимчасово проживає і працює у Республіці Польща, це буде пов'язано з виїздом дитини за кордон без згоди батька, дозвіл на який він не надає. ОСОБА_2 не надала суду належні та допустимі докази, які стосуються підстав і умов її перебування у Республіці Польща, характеризують місце її проживання та спроможність утримання дитини та створити для неї належні умови. ОСОБА_2 також не надала суду переконливих доказів достатньої правової визначеності її проживання в іноземній державі, дозволу на проживання у Республіці Польща з дитиною та обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком у звичайних для неї умовах. Малолітня ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що не хоче змінювати школу, друзів та хотіла б поїхати до матері, але з метою відвідати її тимчасово. Висновком органу опіки та піклування визначено доцільність проживання дитини з батьком, що буде більш сприятливим для останньої. Проживання ОСОБА_5 разом із батьком виключає можливість спричинення дитині душевної травми, зайвих хвилювань, нервування, які можуть виникнути у зв'язку з передачею дочки поза її волею матері, необхідністю пристосовуватись до організації свого життя, навчання, спілкування за місцем проживання матері.

Судами вірно встановлено, що проживання доньки з батьком відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи.

Суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази в їх сукупності, надали їм належну правову оцінку, виконали всі вимоги цивільного судочинства та дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги, що висновок органу опіки та піклування не відповідає фактичним обставинам справи та є упередженим, не заслуговує на увагу, оскільки ОСОБА_2 не оскаржила вказаний висновок, не мотивувала, яким вимогам закону та обставинам він не відповідає, а тому цей висновок судами вірно визнано обґрунтованим. Також указаний висновок було досліджено у сукупності з іншими доказами.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідач за первісним позовом має ознаки психічних та фізичних вад, а тому неповнолітня ОСОБА_5 не може проживати разом із ним, оскільки вказані обставини не доведено позивачем за первісним позовом та спростовані зібраними по справі доказами.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відносно ОСОБА_3 порушено кримінальну справу, оскільки на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик