Справа № 465/2455/16-Ц Головуючий у 1 інстанції: Масендич В.В.
Провадження № 22-ц/811/1758/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника Комунального закладу «Львівська

обласна психіатрична клінічна лікарня» Сокальського Д.А.,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про скасування наказу № 197 від 07.04.2016 року про звільнення з посади молодшої сестри медичного стаціонару 17-го відділення комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; скасування наказу № 54 від 01.02.2016 року «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ»; скасування наказу № 59 від 02.02.2016 року «Про оптимізацію ліжкового фонду структури КЗ ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності працівників»; поновлення на посаді сестри (буфетниця) медичного стаціонару 17-го відділення комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з 08.04.2016 року; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.02.2016 року до дня поновлення на роботі та за час незаконно оголошеного простою у розмірі 17686,72 грн.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» про поновлення на роботі, скасування наказів і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково, скасовано наказ в.о. головного лікаря ОСОБА_5 №197 від 07.04.2016 року в частині звільнення ОСОБА_3 із займаної посади молодшої сестри медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Поновлено ОСОБА_3 на посаду молодшої медсестри (буфетниця) медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнуто з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.04.2016р. по 13.07.2017р. в сумі 36 530,76 грн.

Відповідно до ст.235 КЗпП України допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу в сумі 2966,55 грн.

Стягнуто з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» судовий збір в дохід Державної судової адміністрації України в сумі 1280,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що вона працювала молодшою медсестрою (буфетницею) медичного стаціонару психіатричного туберкульозного 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та була звільнена на підставі наказу від 07.04.2016 року відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України у зв»язку зі зміною в організації виробництва і праці. Проте профспілковий комітет, членом якого вона була, не надавав згоди на її звільнення, адміністрацією установи не дотримано положень ст. 42 КЗпП України, їй не було запропоновано іншу роботу. Посилаючись на порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при її звільненні, просила про задоволення позову.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив Комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції протиправно не взяв до уваги та відхилив всі докази, на які посилався відповідач, і навпаки керувався припущеннями, на які посилався позивач. В справі наявні безспірні належні і допустимі письмові докази, які повністю спростовують висновки суду і навпаки, доводять належне, своєчасне, неодноразове пропонування позивачу всіх наявних у інших відділеннях лікарні вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю, а також всі інші вакантні посади та роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо. При цьому, відповідач з 02 лютого 2016 року по 07 квітня 2016 року неодноразово пропонував позивачу всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують у державній установі, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється працював. Також зазначає, що суд не звернув уваги на вимоги ч. 2 ст. 40 КзПП України. Письмової згоди, заяви, звернення, клопотання від позивача на адресу відповідача про звільнення з 17 відділення та прийняття або про перевід на роботу на вакантні посади у інші відділення КЗ ЛОКПЛ протягом 01 лютого 2016 року по 07 квітня 2016 року до КЗ ЛОКПЛ позивачем не подавалось і, відповідно, не надходило, оскільки остання не бажала і не бажає переходити на роботу у будь - яке інше відділення, крім 17 психіатричного туберкульозного відділення, так як у 17 відділенні були найвищі заробітні плати в лікарні з-поміж інших відділень лікарні. Згідно протоколу зборів працівників 17 відділення КЗ ЛОКПЛ від 21 грудня 2015 року в зв»язку з перепрофілюванням даного відділення головний лікар особисто запропонував всім працівникам цього відділення одночасно написати заяви про звільнення та про прийом на роботу. Вважає, що судом не взято до уваги наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивача про наявність вакантних посад, а саме: попередження працівника про наступне можливе звільнення від 02.02.2016 року з особистим підписом ОСОБА_3 про ознайомлення, телефонограму про необхідність з'явитись до відділу кадрів КЗ ЛОКПЛ для ознайомлення з наказом №93 від 12.02.2016 року і написання зави про перевід на вільні та вакантні посади сестер медичних стаціонару та молодшого медперсоналу в інші відділення лікарні, акт від 24.02.2016 року про відмову позивача від запропонованих їй вакантних посад в інших відділеннях лікарні, протокол засідання комісії по розгляду переважного права працівників 17-го відділення КЗ ЛОКПЛ № 6 від 04.04.2016 року та № 7 від 05.04.2016 року, з яких вбачається, що позивач разом із іншими працівниками лікарні відмовились від запропонованих їм вакантних посад в інших відділеннях лікарні. Крім цього, позивач разом з іншими працівниками, 24 лютого 2016 року, звернулась до відповідача з колективним зверненням про надання заявникам інформації про запропоновані посади. В цей же день представнику заявників була надана письмова відповідь, яку вона отримала, про що свідчить її особистий підпис. Листом запропоновано всім звернутися до відділу кадрів та ознайомитись із наявними вакансіями, які є в лікарні, відповідно до профілю діяльності та освіти кожного. З колективного звернення позивача, підписаного нею разом із іншими 17 працівниками 17 психіатричного туберкульозного відділення від 28 березня 2016 року до КЗ ЛОКПЛ позивач самостійно однозначно зазначила, що переводиться на роботу у інші відділення не має ніякого бажання, вважає за недоцільне ознайомлюватись з вакантними посадами інших відділень. Зазначена заява підписана позивачем особисто, власноручно, що беззаперечно доводить її участь у всіх зборах та засіданнях комісій, оголошення та пропозиції їй всіх наявних на той час вакантних посад в КЗ ЛОКПЛ та відмови від них.

Апелянт просить врахувати, що 07 квітня 2016 року, було проведено засідання комісії КЗ ЛОКПЛ за участю начальника ДОЗ ОДА, в.о. головного лікаря, чотирьох його заступників, головного бухгалтера, голови профспілкового комітету, в.о. начальника відділу кадрів в присутності 14 працівників 17 психіатричного туберкульозного відділення включно з позивачем на якому було оголошено список всіх наявних вакантних посад в інших відділеннях лікарні. Згідно п. 4 протоколу № 8 засідання комісії КЗ ЛОКПЛ від 07 квітня 2016 року всі 14 працівників 17 відділення КЗ ЛОКПЛ в присутності всіх членів комісії відмовились від запропонованих їм вакантних посад в інших відділеннях лікарні, про що і було зазначено в тексті протоколу. Також, на час виникнення та існування спірних правовідносин позивач не була членом первинної профспілкової організації, тому згода профкому на її звільнення не вимагалась.З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Сокальського Д.А. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування наказу № 54 від 01.02.2016 року «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ»; скасування наказу № 59 від 02.02.2016 року «Про оптимізацію ліжкового фонду структури КЗ ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності працівників»; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.02.2016 року до дня поновлення на роботі та за час незаконно оголошеного простою у розмірі 17686,72 грн., ОСОБА_3 не оскаржується, а відтак його законність та обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що головним лікарем Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» не дотримано процедури та вимог закону при звільненні ОСОБА_3 Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3, суд виходив з їх безпідставності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка працювала з 16.02.2006 року молодшою медсестрою 17 відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Наказом в.о. головного лікаря ОСОБА_5 №59 від 02.02.2016 року «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності» вирішено ліквідувати з 08 квітня 2016 року психіатричне туберкульозне відділення №17 КЗ ЛОКПЛ та скоротити в мережі ліжкового фонду КЗ ЛОКПЛ 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ ЛОКПЛ, скоротити чисельність працівників психіатричного туберкульозного відділення КЗ ЛОКПЛ №17 у зв'язку та у відповідності з ліквідацією психіатричного туберкульозного відділення КЗ ЛОКПЛ №17 з 08 квітня 2016 року згідно списку, зокрема в т.ч. і позивачку ОСОБА_3 та доручено відділу кадрів КЗ ЛОКПЛ провести необхідні заходи у зв'язку з звільненням працівників (не пізніше ніж за два місяці до їх проведення) включаючи ознайомлення працівників з цим Наказом під розпис та врученням письмового повідомлення про можливе звільнення. За наявності вакантних посад в КЗ ЛОКПЛ запропонувати працівникам згідно п.1.4 цього Наказу іншу роботу в КЗ ЛОКПЛ у відповідності до вимог чинного законодавства.

Так, згідно попередження (повідомлення) працівника про наступне (можливе) звільнення від 02.02.2016 року, позивачку ОСОБА_3 повідомлено (попереджено) про наступне звільнення, що підтверджується її підписом.

Відповідно до Переліку відділень та профіль ліжок КЗ «Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні» з 15.04.2016 року, затвердженого Наказом по КЗ ЛОКПЛ №223 від 15.04.2016 року, вбачається, що 17-е відділення відсутнє.

Відповідно до наказу в.о. головного лікаря ОСОБА_5 №197 від 07.04.2016 року позивачку ОСОБА_6, молодшу медсестру (буфетницю) 17-го відділення, звільнено від займаної посали з 08.04.2016 року, відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з оптимізацією ліжкового фонду та скорочення чисельності працівників та виплатити вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації , реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно п.1 ст.40 КЗпП України та п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992р.(з наступними змінами) « Про практику розгляду судами трудових спорів» суди, розглядаючи трудові спори, пов»язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства. Установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу , або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Пунктом 1 ст.40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу при змінах в організації виробництва і праці, до яких відноситься, зокрема, і скорочення чисельності чи штату працівників.

Порядок вивільнення працівників у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 25.05.2016 року у справі №6-3048 цс 15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Судом першої інстанції встановлено, що у відповідача дійсно мали зміни в організації виробництва і праці, які полягали в тому, що психіатричне туберкульозне відділення № 17 комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», яке розраховано на 50 ліжок, є недовантаженим (проходило лікування лише декілька пацієнтів, а станом на 01 лютого 2016 року пацієнтів немає), які призвели до необхідності закриття такого відділення із одночасним та повним скороченням його штату і чисельності працівників відділення.

Згідно з актом від 24 лютого 2016 року «Про запропоновані вакантні посади» працівникам комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», в тому числі й ОСОБА_3, було запропоновано вакантні посади в інших відділеннях. В акті зазначено, що вищезазначені особи, в тому числі й позивач, від отримання акта та підпису в ньому відмовились.

Разом із тим, вищезгаданий акт не містить відомостей про те, які саме посади працівникам пропонувалися, в який спосіб та як зафіксовано факт відмови позивача від переведення на ці посади.

Відповідачем не надано жодного доказу, про те що позивачку було персонально повідомлено про наявні вакантні місця в інших відділеннях КЗ ЛОКПЛ за період від оголошення простою в 17-у відділенні і до її звільнення. Також не додано доказів, про те що позивачка відмовилася від запропонованих їй вакантних посад.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), належним чином перевірив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було здійснено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки ОСОБА_3 не були запропоновані всі наявні вакантні посади.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу неодноразово пропонувались вакантні посади, від яких вона відмовилась, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять чіткого переліку вакантних посад, які були б запропоновані особисто ОСОБА_3

Акти від 24 лютого 2016 року та від 07 квітня 2016 року, на які посилався комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» під час розгляду справи в суді першої інстанції і в апеляційній скарзі, такого переліку не містять, у них лише констатовано, що працівникам, зокрема й ОСОБА_3, вакантні посади пропонувались.

З огляду на вищезазначене, доводи апеляційної скарги комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків суду першої інстанції, який відповідно до статті 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, оцінив докази у їх сукупності

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який поновив позивачку на роботі як таку, що звільнена з порушенням вимог трудового законодавства, та правильно стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахувавши його відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, розмір якого позивачкою не оспорюється.

Відповідно до положень ч.2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частина 3 ст. 376 ЦПК України конкретизує випадки, коли порушення норм процесуального права є обов»язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Оскільки зазначені в апеляційній скарзі доводи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, і не є такими, що є обов»язковою підставою для скасування судового рішення (ч.3 ст. 376 ЦПК України), колегія суддів відхиляє доводи апелянта в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. .375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.11.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.