Справа № 569/6704/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.,

при секретарі Рибачик О.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності. В своїй позовній заяві позивачка вказує на те, що квартира АДРЕСА_1 належить їй та відповідачці на праві спільної часткової власності. В такому житловому приміщенні проживає виключно відповідачка, а позивачці потреби проживати в такій квартирі немає. Можливості виділити у натурі частку із спірного майна немає. Тому позивачка з підстав передбачених ст. 364 ЦК України просить суд стягнути з відповідачки на її користь вартість ? частини квартири АДРЕСА_1.

Представник позивачки - ОСОБА_1 надав в суді пояснення, які повністю співпадають з обставинами викладеними позивачкою в позовні заяві. Додатково наголосив, що слід стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_4 вартість ? частини квартири АДРЕСА_1, яка становить згідно висновку експерта 262 946 грн. 00 коп.. Просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка та її представник адвокат ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали. Надали суду заперечення проти позовної заяви. В яких зазначили, що при вирішенні даної категорії справи, суд повинен застосовувати крім спеціальної норми й загальні норми цивільного законодавства України. Зокрема, суд повинен врахувати ст. 3 ЦК України в частині щодо вимог справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників квартири. Додатково в суді наголосили, що відповідачка немає реальних коштів для сплати грошової компенсації позивачці за її частину у квартирі. Крім того, відповідачка перебуває у скрутному матеріальному становищі. Просили в позові відмовити повністю.

Заслухавши в судовому засіданні представника позивача ОСОБА_1, відповідачку ОСОБА_2, представника відповідачки адвоката ОСОБА_3, дослідивши письмові докази, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна від 29.03.2017 року №83759106, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в розмірі по ? частці кожній.

Згідно висновку експерта №182802/1_30 судової будівельно-технічної експертизи від 10.04.2018 року, ринкова вартість нерухомого майна ? частини квартири АДРЕСА_1, на дату проведення експертизи становить 262 946 грн. 00 коп.

З позовної заяви позивачки вбачається, що вона в спірній квартирі не проживає і потреби в цьому немає. Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що реально в спірній квартирі проживає відповідачка зі своїм чоловіком.

Судом на підставі довідки за №5101/03 від 22.05.2017 року виданої Рівненським обєднаним управлінням ПФ України встановлено, що відповідачка отримує пенсію за віком у розмірі 1414 грн. 21 коп. на місяць. Додатковим джерелом доходів ОСОБА_2 є орендна плата за користування земельною ділянкою (паєм) площею 2,59 га, яку вона отримує від ТОВ СГП «Ім. Воловікова" один раз на рік у розмірі 6636 грн. 04 коп., що підтверджується довідками №757 від 19.10.2016 року та за №756 від 10.10.2017 року виданими таким сільськогосподарським підприємством. Факт належності на праві приватної власності відповідачці земельної ділянки (паю) площею 2,59 га сторонами не оспорюється. Натомість в матеріалах справи немає доказів, які б вказували на наявність у відповідачки іншого житла або нерухомого майна.

Однак, при ухваленні свого рішення суд бере до уваги й те, що чоловік відповідачки ОСОБА_5 відповідно до довідки МСЕК серії АВ №0752871 від 23.10.2017 року є інвалідом першої групи довічно. Крім того, такою довідкою встановлено, що він потребує сторонньої допомоги та догляду. Додатково такі обставини стверджуються й довідкою №213 від 23.05.2017 року виданою лікуючим лікарем. Такі документи повністю узгоджуються із поясненнями відповідачки, що вона здійснює постійний догляд за своїм чоловіком.

Відповідно до довідки за №1640/08 від 23.05.2018 року чоловік відповідачки отримує пенсію за вислугу років у розмірі 2674 грн. 12 коп.

Згідно оглянутого повідомлення про надання субсидії №887886 вбачається, що сім»я відповідачки отримує субсидію.

Таким чином, судом обєктивно встановлено, що визначена висновком експерта №182802/1_30 судової будівельно-технічної експертизи від 10.04.2018 року грошова компенсація у розмірі 262 946 грн. 00 коп. за ? частини квартири АДРЕСА_1 для відповідачки є явно непосильною і вона неспроможна її сплатити, оскільки відповідачка та її сім»я перебувають у скрутному матеріальному становищі.

Частиною 1 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

За приписами ст. 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з»ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Таким чином суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Аналогічну позицію викладено на сьогодні й в постанові Верховного Суду від 27.09.2018 року по цивільній справі №193/1008/16-ц.

Таким чином, суд при ухваленні цього рішення, враховує майновий стан відповідачки та інтереси всіх учасників спільної часткової власності, а також те, що її правовий режим забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, а реалізація позивачем свого права на отримання грошової компенсації вартості її частки в спірному майні порушить права відповідачки, оскільки докази того, що вона має можливість сплатити таку компенсацію, в матеріалах справи відсутні.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов»язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов»язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов»язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності.

Керуючись ст.ст. 3, 358 та 364 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 263, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності - відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Повний текст рішення виготовлений 30 листопада 2018 року.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_6