Провадження № 2/742/167/18
Єдиний унікальний № 742/43/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого судді Коваленка А.В., за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1, позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_2, представника позивача( відповідача за зустрічним позовом_ ОСОБА_3, відповідача( позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_4, представника відповідача ( позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю через припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні.

Аргументує свої позовні вимоги тим, що з 27 листопада 1993 року по 29 березня 2017 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 17 жовтня 2000 року зареєструвався та проживав до 15 січня 2017 року з відповідачкою та їх дітьми у будинку за адресою: Чернігівська область, м.Прилуки, 3 пров.Лермонтова, буд.14, який на час реєстрації належав її батькам, а потім перейшов у власність в порядку спадкування до відповідачки. Проте спільне життя з відповідачкою не склалося і 29 березня 2017 року рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області шлюб між ними було розірвано. На сьогоднішній день відповідач перешкоджає йому в проживанні за зареєстрованою адресою, замінила замки на вхідних дверях та хвіртці та не пускає до будинку, де він зареєстрований та тривалий час проживав, як член сім»ї власника житла. Тому він в своїй позовній заяві просить вселити його у житловий будинок №14 по вул.Лермонтова, в м.Прилуках, зобов»язати відповідача надати йому ключі від хвіртки та вхідних дверей житлового будинку №14 по вул.Лермонтова, в м.Прилуках, зобов»язати відповідача не перешкоджати йому користуватись вказаним житловим будинком.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю через припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в зв»язку зі зміною обставин, які мають істотне значення.

Аргументує свої позовні вимоги тим, що 15 січня 2017 року ОСОБА_2, не попереджаючи її про свої наміри, виїхав з будинку до іншого місця проживання. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.03.2017 року шлюб між ними було розірвано. Майже рік ОСОБА_2 не проживав в будинку за зареєстрованою адресою, не сплачував комунальні послуги. ОСОБА_2 під час спільного проживання здійснював насильство в сім»ї, а вона на даний час має намір створити сім»ю з іншим чоловіком. Тому в своєму позові вона просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, припинити йому сервітут у вигляді права користування житлом.

Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області Коваленка А.В. від 04 січня 2018 р. було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначивши справу до підготовчого судового розгляду.

Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області Коваленка А.В. від 23 січня 2018 р. було об»єднано провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні та провадження у справі за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю через припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 лютого 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

ОСОБА_4 відповідач за первісним позовом у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що ОСОБА_2 під час спільного проживання у спірному будинку неодноразово вчиняв сварки та бійки та порушував правила добросусідства. ОСОБА_2 сам, нікого не повідомивши, виїхав разом із своїми речами до іншого місця проживання. В своїй позовній заяві він не надав жодного доказу на підтвердження її неправомірних дій щодо перешкоджання йому потрапити в будинок та користування ним.

ОСОБА_2 у своєму відзиві на зустрічну позовну заяву посилається на те, що він з 17.10.2000 року проживав та був зареєстрований у спірному будинку, як член сім»ї власника. 15 січня 2017 року власник будинку ОСОБА_4 вигнала його з дому, у зв»язку з чим, він вимушений був взяти особисті речі та покинути будинок. Доводи позивача про те, що він зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки є безпідставними, та спростовуються наданими доказами про відсутність його на обліку в наркологічному диспансері. Несплата комунальних послуг пояснюється вимушеним проживанням за іншою адресою. Станом на сьогоднішній день у вказаному житловому будинку знаходяться всі речі, які були ним набуті за час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 Він як колишній чоловік останньої, на підставі ст.405 ЦК України має право користуватись вищевказаним житловим приміщенням, оскільки сплинуло менше одного року, як він був відсутній за зареєстрованою адресою його місця проживання.

ОСОБА_4 у своїй відповіді на відзив на зустрічний позов посилається на те, що майже рік, як ОСОБА_2 відсутній за зареєстрованим місцем проживання, він жодного разу не виявив бажання та цікавості дізнатися про можливість утримання спірного будинку, можливість оформлення субсидії по сплаті житлово-комунальних послуг. В даний час, коли вона має намір створити сім»ю з іншим чоловіком. ОСОБА_2 намагається всіляко негативно вплинути на перебіг її життя, що робить неможливим їх сумісне співжиття у вищевказаному будинку.

В судовому засіданні ОСОБА_2, позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом показав, що його колишня дружина вигнала його з будинку де він проживав більше двадцяти років та перешкоджає йому проживати в ньому, в зв»язку з чим він і просить його вселити. Після того, як його вигнала дружина, він деякий час проживав у свого кума ОСОБА_6, а потім знімав квартиру. Жодних протиправних дій відносно дружини та доньки він не вчиняв. Як і у кожної сім»ї в них були непорозуміння, але вони врегульовувалися самі собою. Спиртними напоями він не зловживає, оскільки працює водієм на хлібокомбінаті і щодня дуже рано іде на роботу.

В судове засідання ОСОБА_4, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом показала, що вона намагалася зберегти сім»ю, після того , як 15 січня 2017 року її колишній чоловік пішов з дому вона неодноразово намагалася примиритися з ним, але всі наміри були марні, оскільки її колишній чоловік не виявляв такого бажання. На даний час вона має намір створити сім»ю з іншим чоловіком. А тому заперечує, щодо проживання ОСОБА_2 в її будинку. Крім того, зазначила, що її колишній чоловік зловживає спиртними напоями , погрожує їй та дочкам. Неодноразово спричиняв тілесні ушкодження як їй так і старшій дочці, а тому вона боїться за своє життя.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що вона є дочкою сторін по справі. Весь час у них була чудова сім»я. Але з літа 2016 року відбулися зміни в поведінці батька. Останній часто приходив додому в нетверезому стані та вчиняв сварки. Дуже часто він почав спілкуватися з чужою жінкою по телефону. Постійно почав принижувати маму та її, що призвело до того, що вона пішла з дому і стала проживати у своєї свекрухи. 15 січня 2017 року мама повідомила їй ,що батько пішов з дому. Мама намагалася неодноразово примиритися з ним, але нічого не виходило. На протязі всього життя батько неодноразово вчиняв сімейні сварки та наносив мамі та їй побої, але вони в поліцію не зверталися.

Свідок ОСОБА_6 показав, що точної дати він не пам»ятає, але до нього прийшов його кум ОСОБА_2 та повідомивши, що його вигнали з дому , попросився пожити. Деякий час , поки не знайшов квартиру, ОСОБА_2 проживав у нього. Він намагався примирити своїх кумів, але в нього це не вдалося.

Свідок ОСОБА_8 показав, що він товаришує з ОСОБА_2 Декілька разів останній просив перевезти його речі з будинку так як його вигнала дружина. Кілька разів вони приїздили, але будинок був закритий і нікого вдома не було. Лише одного разу вдома була дружина ОСОБА_2, яка речей не дала і сказала, що зустрінемося в суді.

Свідок ОСОБА_9 показав, що 22.11.2015 року він перебував у господарстві ОСОБА_2 і був свідком, як ОСОБА_2 під час сварки з своєю дочкою наніс удар останній по обличчю.

Свідок ОСОБА_10 показала, що вона працює разом з ОСОБА_4 Зі слів її колеги в неї в сім»ї проблеми з чоловіком почалися в 2016 році. В травні місяці 2017 року ОСОБА_4 прийшла на роботу і показала їй, що в неї маються синці від побиття чоловіком. Також ОСОБА_4, повідомляла, що боїться чоловіка. Одного разу коли ОСОБА_2 знаходився на зупинці біля школи № 1 ОСОБА_4 боялася іти додому і її проводжав чоловік їхньої колеги.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши наявні докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.01.2014 року, 25 грудня 2013 року на ім»я ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: м.Прилуки, 3 провул.Лермонтова, буд.14(а.с.31)

Згідно з домової книги в житловому будинку, розташованому за адресою: м.Прилуки, 3 провул.Лермонтова, буд.14, зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_11, ОСОБА_12(а.с.33-35)

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 29 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано.(а.с.6)

12 червня 2017 року комісія комітету самоорганізації населення №4 мікрорайону м»ятно-дослідної станції провела перевірку з метою встановлення факту непроживання гр.ОСОБА_2 за адресою: м.Прилуки, 3 пров.Лермонтова, буд.14, за результатами якої було складено акт 024/4-09 №2169, яким встановлено, що ОСОБА_2, колишній чоловік власниці будинку, з січня 2017 року не проживає за адресою: м.Прилуки, 3 пров.Лермонтова, буд.14(а.с.24)

17 січня 2018 року комісія комітету самоорганізації населення №4 мікрорайону м»ятно-дослідної станції провела перевірку з метою встановлення факту непроживання гр.ОСОБА_2 за адресою: м.Прилуки, 3 пров.Лермонтова, буд.14, за результатами якої було складено акт 024/4-09 №233, яким встановлено, що ОСОБА_2, колишній чоловік власниці будинку, з січня 2017 року не проживає за адресою: м.Прилуки, 3 пров.Лермонтова, буд.14(а.с.25)

ОСОБА_2 в період з 1 кварталу 2010 року по 3 квартал знаходився на обліку ОКЛПЗ «Прилуцький наркологічний диспансер» з діагнозом : психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю.( а.с.26)

Відповідно до сертифікатів № 140/о та122-2/о, які видані відповідно 01.02.2017 та 02.02.2017 року, у ОСОБА_2 наркологічних та психіатричних протипоказань не виявлено( а.с.54)

З квитанцій про сплату за комунальні послуги вбачається, що оплату за водопостачання. Електроенергію в 2017 році здійснювала ОСОБА_4М.( а.с.30)

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до п.2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогами про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.ч.1,4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 сформулював правову позицію від 11.07.2012р., де зазначив, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Відповідно до ст.8 Європейської конвенції з прав людини, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За правилами ст. 116 цього Кодексу, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України в п. 17 Постанови № 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Виходячи з аналізу вище зазначених норм, Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, щодо припинення права користування ОСОБА_2 житловим приміщення, яке належить на праві власності його колишній дружині регулюються вимогами ст.405 ЦК України та 116 ЖК України і лише за умов зазначених в цих статтях колишній член родини може бути позбавлений права користування житлом.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , визнала, що вселення її колишнього чоловіка до будинку відбулось з її згоди. Також, відповідач не заперечувала, що до 15 січня 2017 р. вказаний будинок використовувався ОСОБА_2 як постійне місце проживання.

Показання допитаних в судовому засіданні свідків, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_10 лише підтверджують про наявність неприязних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, але жодним чином не свідчать про систематичні порушенням ОСОБА_2 правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Показання свідка ОСОБА_7 суд , не може прийняти до уваги, як належний доказ систематичного порушення ОСОБА_2 правил співжиття, оскільки даний свідок надаючи покази, вдавалася лише до загальних звинувачень в бік батька, на якого ображена із-за його ставлення до матері.

Показання свідка ОСОБА_9 суд також не приймає до уваги, як доказ протиправної поведінки ОСОБА_2, що може свідчити про неможливість для інших проживання в будинку, оскільки події, які повідомив свідок, щодо сварки між ОСОБА_2 та його дочкою ОСОБА_7 відбувся 22.11.2015 року, а сама відповідач ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_7 стверджували, що до літа 2016 року в сім»ї все було добре і ніяких проблем у відносинах з ОСОБА_2 не було.

Оцінюючи покази свідків ОСОБА_6,ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_7 в сукупності, суд вважає, що вони ніяким чином не доводять, що поведінка ОСОБА_2 під час проживання в будинку за адресою: м.Прилуки , 3-й провулок Лермонтова,14, свідчила, про систематичне порушенням правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку.

Крім того, відповідачем за первісним позовом не надано жодних доказів, на підтвердження того, що до ОСОБА_2 застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу, щодо недопущення систематичного порушенню правил співжиття та вони виявились безрезультатними.

Також суд вважає, безпідставним посилання відповідача за первісним позовом, як на підставу припинення права користування житлом, на не проживання відповідача в спірному будинку понад один рік.

Як встановлено судом і визнано в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_4, позивач ОСОБА_2 припинив проживати за місцем своєї реєстрації 15.01.2017 року, а з позовом до суду звернувся 04.01.2018 року , тобто річний термін визначений ст.405 ЦК України, не сплинув.

Акти про встановлення факту не проживання 024/4-09 № 2168 та 024/4-09 № 2168 не є належним доказом на підтвердження не проживання ОСОБА_2 у житловому будинку №14 по вул.Лермонтова, в м.Прилуках, оскільки даний акт лише засвідчує показання сусідів про не проживання ОСОБА_2 в період з січня 2017 року, а також може свідчити лише про відсутність за місцем проживання ОСОБА_2 на дату складання даного акту.

Також, суд не приймає, як доказ зловживання ОСОБА_2 спиртними напоями, що тягне за собою порушення правил співжиття, відповідь Прилуцького наркологічного диспансеру, про те, що ОСОБА_2 з 1 кварталу 2010 року по 3 квартал 2012 року перебував на обліку, оскільки даний період ніяким чином не впливає на результати розгляду справи з огляду на те, що відсутність наркологічних протипоказань у ОСОБА_2 підтверджено, відповідними сертифікатами дослідженими в судовому засіданні та показами відповідача ОСОБА_4, яка стверджувала, що до 2016 року в сім»ї проблем не було.

Безпідставними є твердження відповідача ОСОБА_4, що не здійснення оплати за комунальні послуги також є підставою, для припинення ОСОБА_2 права користування житлом, оскільки статтею 116 ЖК України такої підстави для припинення права користування житлом не передбачено.

Виходячи з вище викладеного суд вважає, що в судовому засіданні не отримано достатньо доказів, які відповідно до вимог ст.. 405 ЦК України та ст.116 ЖК України , свідчили про припинення права користування житлом ОСОБА_2, а тому, первісний позов в частині вселення позивача ОСОБА_2М у житловий будинок №14 по вул.Лермонтова, в м.Прилуках, слід визнати обґрунтованим та задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України , кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однак, серед встановлених статтею 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів судом, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин, а зокрема, установлення правовідносин між власником і користувачем з приводу порядку користування житловим приміщення.

Таким чином, на такі спірні правовідносини компетенція суду, згідно вимог статті 16 ЦК України, не поширюється, оскільки порядок користування житловим приміщенням між власником і користувачем є питанням, що вирішується виключно внутрішньою домовленістю між такими особами.

Слід зазначити, що Суд, також , не наділений повноваженнями , розглядати вимоги , щодо правовідносин, які за припущеннями сторін , можуть виникнути в майбутньому.

За таких обставин, позовні вимоги позивача ОСОБА_2 про зобов»язання відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 надати йому ключі від хвіртки та вхідних дверей вказаного житлового будинку та не перешкоджати йому користуватись вказаним житловим будинком задоволенню не підлягають.

Задоволення первісного позову повністю виключає можливість задоволення зустрічного позову, однак крім цього, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом, посилався на підставу своїх вимог на статтю 406 ЦК України, яка регламентує припинення сервітуту.

Суд вважає, за необхідне зазначити, що дійсно власник житлового приміщення може звертатися до суду з вимогою про припинення сервітуту, але вимоги ст.406 ЦК України, як підстави для припинення прав користування житлом, можуть регулювати відносини, щодо користування житлом, між власником житла та особами, які спільно не проживають, або не ведуть спільного з наймачем господарства .

Повторюючись, суд вважає за необхідне зазначити, що правовідносини, що виникли між власником житла ОСОБА_4 та її колишнім чоловіком ОСОБА_2, щодо припинення права користування житлом, регулюються вимогами ст.405 ЦК України та ст.116 ЖК України.

Оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано достатньо доказів, які б свідчили, про наявність підстав для припинення права користування житлом її колишнім чоловіком, визначених вище зазначеними статтями, то підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Аналіз наданим сторонами доказам, в тому числі і за зустрічним позовом, судом надано вище.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_4 понесені ОСОБА_2 витрати по справі по сплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за правилами ч.1 ст.141 ЦПК України.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо) (п. 8 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи зазначені положення законодавства, суд вважає, що позивач у справі належним чином документально підтвердив витрати на правничу допомогу в розмірі 7 500,00 гривень, а саме договорами про надання правничої допомоги, розрахунком гонорару за надання правничої допомоги, актом виконаних робіт та розрахунковою квитанцією.

З розрахунком суми гонорару вбачається, що адвокатом ОСОБА_3 надано наступні послуги: усна консультація -200 гривень, позовна заява -1600 гривень, складання відповіді на відзив -1200 гривень, складання відзиву на зустрічну позовну заяву- 1200 гривень та 4000 гривень на представництво інтересів клієнта в Прилуцькому міськрайонному суду за первинним позовом та за зустрічним позовом.

Оскільки , позивачем за зустрічним позовом ставилося три окремі позовні вимоги, а задоволено лише одну позовну вимогу, щодо вселення, то втрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом пропорційно задоволеним вимогам.

Згідно розрахунку гонорару, адвокатом за первісним позовом надані послуги з усної консультації -200 грн, складання позовної заяви -1600 гривень та складання відповіді на відзив -500 гривень, а всього 2300 гривень.

Отже з ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу за первинним позовом у розмірі 766,66 гривень, пропорційно до задоволених вимог, а також витрати на правничу допомогу за зустрічною позовною заявою в розмірі 1200 гривень за складання відзиву на зустрічну позовну заяву, оскільки в задоволенні зустрічного позову відмовлено, а всього 1966, 66 гривень.

Суд, вважає за необхідне відмовити в стягненні з ОСОБА_2, витрат на правничу допомогу в розмірі 4000 гривень, а саме за представництво інтересів клієнта в суді, оскільки розрахунок даної послуги не конкретизований, а саме не зазначено суму гонорару за первинним позовом та за надання послуг за зустрічним позовом, що позбавляє суд можливості з урахуванням часткового задоволення первинного позову, розрахувати частку понесених витрат, які підлягають стягненню з відповідача, пропорційно до задоволених вимог.

Крім того, з первинного позову, вбачається, що ОСОБА_2 заявлено три окремі позовні вимоги немайнового характеру, але сплачено судовий збір лише за одну вимогу, дані обставини судом не було враховано при відкритті провадження в справі.

В зв»язку з чим , суд важає за необхідне виправити допущену помилку , шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судового збору за дві вимоги немайнового характеру в сумі 1280 гривень (640х2). Оскільки позовна заява направлена до суду в 2017 році, то розмір судового збору підлягає стягненню з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2017 року.

Оскільки позовна вимога про вселення задоволена, то з ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 витрати понесені останнім зі сплати судового збору в розмірі 640 гривень.

Керуючись ст.ст. 259,263-265,273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 у житловий будинок №14, який розташований по 3 провулку Лермонтова в м.Прилуках Чернігівської області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю через припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою 3 пров.Лермонтова, буд.14 м.Прилуки) на користь держави судовий збір в розмірі 1280 ( одна тисяча двісті вісімдесят) гривень 00 копійок .

Стягнути з ОСОБА_4, (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, жительки 3 пров.Лермонтова, буд.14 м.Прилуки) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою 3 пров.Лермонтова, буд.14 м.Прилуки) 640 (шістсот сорок) грн. 00 копійок в рахунок повернення коштів за судовий збір сплачених при подачі позовної заяви та 1966 (одна тисяча дев"ятсот шістдесят шість) гривень 66 копійок в рахунок відшкодування витрат на надання правничої допомоги.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області шляхом подачі через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Коваленко А.В.