Провадження № 2/638/1329/18
Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді: Омельченко К.О.,
за участю секретаря судового засідання Суркової М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, Служба у справах дітей по Шевченківському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон,-
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, Служба у справах дітей по Шевченківському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон, у якій зазначає, що у період з 14.12.2002 року по 07.06.2017 року позивачка перебувала шлюбі з відповідачем.
Рішенням суду від 07.06.2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

Від шлюбу сторонни мають дитину, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наразі дитина проживає із позивачкою, та самостійно виховує її та несе всі витрати по утриманню дитини.

З метою забезпечення належного оздоровлення дитини, відпочинку, а також надання дитині можливості розширення світогляду, духовного, інтелектуального розвитку, позивачка має бажання здійснювати поїздки за кордон з поверненням дитини до постійного місця проживання, оскільки, це буде відповідати інтересам дитини, зокрема, позивачка планує подорож до Російської Федерації у період зимових шкільних канікул з 25.12.2017 року до 31.01.2018 року.

22.01.2018 року представник позивачки уточнив свої позовні вимоги та просив суд змінити період виїзду дитини за кордон з «01.06.2017року по 01.10.2017року включно» на «з 17 березня 2018 року по 17 квітня 2018 року ».

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач, треті особи в судове засідання не зявились, про день та час судового засідання були повідомлені належним чином, причин неявки суду не сповістили.

За згодою позивача суд виносить рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280-282 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи та представлені докази приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні клопотання представника відповідача суд виходить з того, що прийняття рішення по даній цивільній справі не перешкоджає та ніяким чином не впливає на розгляд справи, яка перебуває в провадженні іншого судді та при визначення графіку спілкування батька з дитиною, суд може врахувати період, на який позивачу наданий дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 грудня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 та є батьками малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 29 липня 2003 року міським відділом реєстрації актів громадянького стану Харківського обласного управління юстиції.

Позивачка приймає активну участь у вихованні сина.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 6 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст.17,31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоровя.

Ст.10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними.

Суд вбачає, що не надання дозволу на виїзд ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон в супроводі матері, з метою відпочинку та духовного розвитку, порушує його права та інтереси.

Згідно ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 150 цього ж кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на виїзд сина за кордон повністю узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон і вважає, що це буде відповідати інтересам малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі викладеного, керуючись Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Конвенцією про права дитини від 20.11.1989року, ст. 51 Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства», Законом України «Про порядок виїзду з Україну і в*їзду в Україну громадян України», ст.ст. 7, 141, 150,155, 157, 161, Сімейного кодексу України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 4,5, 13,259,264-265,268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України без згоди батька ОСОБА_2, (який проживає за адресою: АДРЕСА_2), малолітньої дитини - ОСОБА_4, (ІНФОРМАЦІЯ_4, свідоцтво про народження НОМЕР_3 виданого 29.07.2003 року) до Російської Федерації у період з 17.03.2018 року по 17.04.2018 року, разом з матір'ю ОСОБА_1, (ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт НОМЕР_4, виданий ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 19.03.2003 року, яка проживає за адресою: 61072, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1).

Надати ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт НОМЕР_4, виданий ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 19.03.2003 року, яка проживає за адресою: 61072, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) дозвіл на оформлення необхідних документів для тимчасового виїзду за межі Українии неповнолітньої дитини, ОСОБА_4, (ІНФОРМАЦІЯ_4, свідоцтво про народження НОМЕР_3 виданого 29.07.2003 року) , без згоди батька ОСОБА_2 (який проживає за адресою: АДРЕСА_2).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня йому вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів апеляційної скарги.

Суддя