Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 153/898/17-ц

провадження № 61-31307 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що він з 09 грудня 2002 року по

10 жовтня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5

У період шлюбу за спільні кошти сторін було придбано однокімнатну квартиру

№ АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу квартири від 03 червня 2003 року та право власності на квартиру оформлено за ОСОБА_5

Після розірвання шлюбу він продовжує користуватись спірною квартирою, періодично у ній проживає, там знаходяться його особисті речі, господарський інвентар, автомобіль, за вказаною адресою зареєстровано його місце проживання. У 2017 році ним було розбудовано сарай, він побудував його з блоків, тоді як раніше він був дерев'яний.

Він неодноразово звертався до ОСОБА_5 з проханням про поділ спільно нажитого майна - по 1/2 частині кожному, однак вирішити це питання в добровільному порядку не вдалося.

Посилаючись на наведене, просив визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів факту придбання спірної квартири за спільні кошти та внаслідок спільної праці подружжя. Квартира була придбана за кошти матері ОСОБА_5, а тому відсутні підстави вважати, що у розумінні статті 60 СК України квартира є спільно сумісною власностю подружжя. Крім того, суд вказав на пропущення позивачем позовної давності, з посиланням на те, що рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 21 жовтня 2013 року, тоді як позовна заява була подана до суду 31 липня 2017 року.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано заОСОБА_4 право власності на 1/2 частини майна, як спільно нажитого у шлюбі, а саме квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач не довела належними та допустимим доказами факту придбання спірної квартири за кошти її матері та належності їй цієї квартири на праві особистої власності, тобто не спростувала презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя. Крім того, суд вказав на помилкове застосування судом першої інстанції наслідків пропуску строку позовної давності, ураховуючи, що відлік такого строку починається не з моменту набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, а з моменту коли сторона дізналась або могла дізнатися про порушення її права. З огляду на те, що позивач продовжує користуватись спірною квартирою, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 звернулася із касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 листопада

2017 року та залишити в силі рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 вересня 2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив джерело отриманих позивачем доходів, за які було придбано квартиру та не урахував, що на момент її придбання, ні вона, ні позивач не працювали. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна, та за які кошти воно було придбано. З огляду на те, що спірна квартира була придбана за кошти її матері, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки та первинно не заперечував і сам позивач, апеляційний суд безпідставно не застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17. Крім того, ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом через 4 роки і 10 місяців після розірвання шлюбу, достовірно знаючи про те, що право власності на квартиру оформлено за нею та не довів, що він не міг дізнатися про порушення свого права раніше.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

У лютому 2018 року до суду касаційної інстанції надійшли заперечення

ОСОБА_4 на касаційну скаргу, обгрунтовані тим, що суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини справи, об'єктивно дослідив та дав належну оцінку усім наявним у матеріалах справи доказам. Він до теперішнього часу продовжує користуватись спірною квартирою, сараєм та гаражем, зареєстрований у спірній квартирі та здійснює догляд за нею, а тому доводи ОСОБА_5 про пропуск ним строку позовної давності є безпідставними. Відповідачем не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя, а покази свідків є неналежними доказами, оскільки сусідам не може бути відомо про розпорядження отриманими в їхній сім'ї коштами, та джерела їх отримання.

29 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 09 грудня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, який було розірвано за рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2013 року, що набрало законної сили 21 жовтня 2013 року.

03 червня 2003 року між ОСОБА_5, як покупцем, та ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_7, як продавцями, укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно умов зазначеного договору, ОСОБА_5 також придбала 1/8 частини сараю та гаражу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності визначеної статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Ураховуючи, що спірна квартира та надвірні будівлі були придбані у період шлюбу сторін, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про наявність презумпції спільної сумісної власності подружжя на таке майно, яка повинна бути спростована тим з подружжя, хто її заперечує.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України

2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування

(частина друга статті 59 цього Кодексу).

На спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя

ОСОБА_5 зазначала, що спірна квартира була придбана за кошти її матері, а тому є її особистою приватною власністю. На підтвердження зазначеного посилалась на покази свідків: її матері - ОСОБА_8 та сусідів - ОСОБА_9,

ОСОБА_10, ОСОБА_11

Суд апеляційної інстанції на підставі статті 212 ЦПК України 2004 року надав належну правову оцінку указаним доказам, правильно вказавши на те, що вони не є належними та допустимими, оскільки обставини щодо джерела отримання коштів (виїзд матері відповідача на заробітки з метою купівлі квартири своїй дочці, кількість зароблених коштів та придбання за них спірної квартири) не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Посилання в касаційній скарзі на відступ суду апеляційної інстанції від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, є помилковими.

За змістом викладеного у зазначеній постанові Верховного Суду України правового висновку, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного із подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано.

Оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, і ОСОБА_5 не підтвердила передачу матір'ю грошових коштів для її придбання, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність доводів відповідача про належність їй спірної квартири на праві особистої приватної власності, правильно застосувавши правовий висновок Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, який зводиться до обов'язку надання доказів на спростування презумпції спільності сумісної власності подружжя тим з подружжя, хто її не визнає.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо пропуску ОСОБА_4 позовної давності при зверненні до суду, на застосуванні якого наполягала

ОСОБА_5

Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав на помилковість висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, з огляду на те, що позивач на час звернення з позовом до суду продовжує користуватись спірним майном, а відтак порушення його права на частку майна в спільній сумісній власності не наступило. Разом з тим, він відповідно до діючого законодавства має право заявляти вимоги про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи касаційної скарги про не урахування апеляційним судом того, що позивач звернувся до суду із позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя лише через 4 роки та 10 місяців після розірвання шлюбу, що, на думку заявника, свідчить про пропуск ним позовної давності, є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 72 СК України такий строк обчислюється не з моменту ухвалення рішення про розірвання шлюбу, а з моменту коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Посилання у касаційній скарзі на не доведеність позивачем того, що він не міг раніше дізнатись про порушення свого права не є переконливими, оскільки судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач має доступ до спірного майна і ним безперешкодно користується, що підтвердила в судовому засіданні і

ОСОБА_5

До того ж, позовна давність не застосовується у разі недоведеності особою її порушеного права. У такому разі суд відмовляє у задоволенні позову по суті, що не урахував суд першої інстанції, який одночасно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 за недоведеністю та у зв'язку з пропуском строку позовної давності, що є взаємовиключними підставами.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник