У Х В А Л А

про повернення заяви

справа № 312/177/18

провадження № 2-о/312/6/2018

27 червня 2018 року с. Велика Білозерка

Суддя Великобілозерського районного суду Запорізької області Яцун О.О., в стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження в справі за заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2, заінтересовані особи: ОСОБА_3, Великобілозерський РС УДМС України в Запорізькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернуласядо суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить суд встановити факт того, що її неповнорідний брат ОСОБА_3 постійно проживав на території України з лютого 1988 року по теперішній час.

За правилами ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Ухвалою судді Великобілозерського районного суду Запорізької області від 15 червня 2018 року зазначену заяву було залишено без руху з наступних підстав.

Вказану заяву подано до суду без дотримання вимог п.п. 2), 8) ч. 3, ч. 5 ст. 175, ч. 7 ст. 177, ст. 318 ЦПК України.

Положеннями пункту 2) частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити, зокрема ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб громадян України (якщо таки відомості відомі позивачу). Проте, в змісті заяви зазначені дані відсутні.

Крім того, заявником порушено вимоги пункту 8) частини 3 статті 175 ЦПК України щодо зазначення наявності у заявника або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів.

Положеннями статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обовязки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

За правилами частин 1, 2 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересів.

Як вбачається із змісту заяви, заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2, просить суд встановити факт постійного проживання її неповнорідного брата ОСОБА_3 на території України з лютого 1988 року по теперішній час. При цьому, у заяві та доданих до неї доказах відсутні дані про те, що цивільна процесуальна дієздатність ОСОБА_3 обмежена або припинилася, що позбавляє його можливості особисто звернутися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, який його стосується особисто.

Тобто, фактично заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду в інтересах свого брата ОСОБА_3, оскільки вимоги щодо встановлення факту, що має юридичне значення, стосуються безпосередньо брата заявниці - ОСОБА_3 Отже, заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, звертаючись до суду з даною заявою, в розумінні положень ч. 5 ст. 175 та ч. 7 ст. 177 ЦПК України, не зазначили підстави звернення до суду в інтересах іншої особи та не надали документ, що підтверджує повноваження відносно ОСОБА_3, тобто особи відносно якої просять встановити факт, що має юридичне значення.

В заяві ОСОБА_1 вказує, що встановлення факту постійного проживання неповнорідного брата ОСОБА_3 на території України з лютого 1988 року по теперішній час необхідно їй для набуття громадянства України, при цьому до заяви додано довідку про те, що ОСОБА_3 з 08.02.1988 року по 02.03.1990 року та по теперішній час зареєстрований та проживає на території Україні. Згідно стверджень заявника ОСОБА_1, які викладені в заяві, вказана довідка не являється для УДМС прийнятним документом, при цьому заявниця, як на доказ який посвідчує неможливість підтвердження факту постійного проживання брата на території України, інакше чим за рішенням суду, посилається на лист УДМС України в Запорізькій області № 2301/01-19064 від 05.09.2017 року, яким їй було рекомендовано звернутися до суду з вказаною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Проте, ствердження заявника ОСОБА_1 не відповідають дійсності, оскільки вказаний лист УДМС України в Запорізькій області не містить відмову у прийняті довідки щодо реєстрації та проживання ОСОБА_3 на територій України та рекомендації щодо звернення до суду в порядку окремого провадження. За своїм змістом даний лист УДМС України в Запорізькій області є повідомленням ОСОБА_1 про визнання паспортного документу недійсним, оскільки його було оформлено з порушенням вимог законодавства України Отже, лист УДМС України в Запорізькій області № 2301/01-19064 від 05.09.2017 року не є довідкою, в розумінні положень ст. 318 ЦПК України, яка підтверджує неможливість одержання документу, що посвідчує факт.

Вищевикладене свідчить про те, що при зверненні до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявником не дотримано вимоги п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 318 ЦПК України щодо зазначення причин неможливості одержання документів, що посвідчують цей факт та надання відповідної довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів.

Згідно розяснень, які викладені в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Для усунення зазначених вище недоліків ухвалою судді від 15 червня 2018 року заявнику було надано строк, який не може перевищувати пяти днів з дня вручення заявнику ухвали.

З повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу суду, вбачається, що 18 червня 2018 року представник заявника отримала копію вказаної вище ухвали суду. Між тим, в визначений термін та на момент постанови цієї ухвали заявником так і не виконано вимоги, які зазначені в ухвалі судді від 15 червня 2018 року.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року.

В зазначеному рішенні вказано, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

За правилами частини 3 статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Аналізуючи вищезазначене, слід прийти до висновку, що повернення заяви відповідно до частини 3 статті 185 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного та керуючись статтями 175, 185, 294, 318 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2, заінтересовані особи: ОСОБА_3, Великобілозерський РС УДМС України в Запорізькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення визнати неподаною і повернути заявнику.

Розяснити заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя О.О. Яцун