Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 644/1793/16-ц

провадження № 61-3010св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2017 року у складі судді Горчакової О. І. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Бровченко І. О., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) у лютому 2016 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки на задоволення вимог банку за договором кредиту від 18 вересня 2007 року

№ 861/27/39-18/7-109 та за договором кредиту від 23 липня 2008 року № 861/27/39-18/8-154 у сумі 4 319 155 ,59 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18 вересня 2008 року

№ 861/27/39-19/7-105 та за іпотечним договором від 23 липня 2008 року № 861/27/39-19/8-173, а саме на чотирикімнатну квартиру, загальною площею 83, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом реалізації предмета іпотеки при проведенні прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, дійсної на час продажу.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 18 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 861/27/39-18/7-109, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 58 000, 00 дол. США зі сплатою 12, 75 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 10 вересня 2022 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_4 за договором кредиту своїх зобов'язань 18 вересня 2007 року укладено іпотечний договір

№ 861/27/39-19/7-105, за умовами якого передано в іпотеку чотирикімнатну квартиру, загальною площею 83, 60 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

23 липня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 861/27/39-18/8-154. Відповідно до умов цього кредитного договору ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 10 875, 00 дол. США зі сплатою 13, 50 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 05 липня 2018 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_4 за договором кредиту своїх зобов'язань укладено іпотечний договір від 23 липня 2008 року

№ 861/27/39-19/8-173, за яким передано в іпотеку чотирикімнатну квартиру, загальною площею 83, 60 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Постановою Господарського суду Харківської від 04 листопада 2010 року у справі № Б-50/169-10 фізичну особу-підприємця ОСОБА_4

(далі - ФОП ОСОБА_4.) визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура. У процесі ліквідаційної процедури предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, реалізовано ОСОБА_5 і кошти від реалізації предмета іпотеки у процедурі банкрутства ФОП ОСОБА_4 не надходили позивачу.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12 травня 2014 року у справі № Б-50/169-10 задоволено заяву ліквідатора ФОП ОСОБА_4; визнано недійсним аукціон з продажу квартири АДРЕСА_3 у процедурі ліквідації ФОП ОСОБА_4 від 15 червня 2011 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 14 жовтня 2011 року.

З інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо спірної квартири від 03 лютого 2016 року № 52513016 банк дізнався, що квартира на теперішній час належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 червня 2015 року за № 1955, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Матковою С. Л.

Посилаючись на зазначені обставини, положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», позивач зазначав, що ОСОБА_3 набув статус іпотекодавця, а, з огляду на те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитними договорами у нього станом на 18 грудня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 145 132, 55 дол. США (що еквівалентно 3 408 826, 16 грн) - за договором № 861/27/39-18/7-109 та 38 757, 75 дол. США (що еквівалентно 910 329, 43 грн) - за договором

№ 861/27/39-18/8-154, просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Як на правові підстави позову банк посилався на правила статті 526 ЦК України, статей 3, 7, 17, 23, 33 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2017 року, у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що, звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ «Укрсоцбанк» не надав оригіналів та копій іпотечного договору № 861/27/39-19/7-107 та іпотечного договору № 861/27/39-19/8-173; не надано суду і копій досудових вимог, які повинні бути направлені на адресу відповідачів про погашення заборгованості та попередження, що уразі незадоволення вимог про усунення порушення банк вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд першої інстанції установив, що під час переходу права власності від ОСОБА_7 до ОСОБА_3 спірна квартира предметом іпотеки не була, оскільки були відсутні записи про обтяження майна іпотекою у відповідних реєстрах, а тому до спірних правовідносин стаття 23 Закону України «Про іпотеку» не застосовується. До спірних правовідносин суд першої інстанції застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі № 6-201цс14.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, зазначив, що фактичні та правові підстави звернення стягнення на належну на теперішній час ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4, відсутні. У своїх висновках апеляційний суд послався на правовий висновок, викладений у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «Укрсоцбанк» просило скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права. Заявник зазначає, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем іпотечної квартири, є необґрунтованим та не узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах від 25 травня 2016 року у справі № 6-2858цс15, від 31 травня 2017 року у справі № 6-1803цс16.

Щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, то банк стверджує, що суд першої інстанції не провів попереднього судового засідання у справі, а апеляційний суд не дотримався строків розгляду справи та неправомірно відмовив у відводі судді.

У відзиві ОСОБА_3 просив касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Відповідач зазначає, що банк не довів, що ОСОБА_3 діяв недобросовісно. На обґрунтування відзиву відповідач послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 640/19896/13-ц. Правила статті 23 Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин, на переконання відповідача, не застосовуються, оскільки за зазначеною статтею дійсність іпотеки зберігається при передачі предмета іпотеки новому власнику у разі, якщо він переданий від іпотекодавця покупцю.

У відповіді на відзив на касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» зазначив, що правильним є висновок про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок визнання недійсним аукціону з продажу майна боржника відповідно до ухвали Господарського суду Харківської області від 13 травня 2014 року

№ Б-50/169-10, а тому на ОСОБА_3 поширюються правила статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 18 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 вересня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 861/27/39-18/7-109, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 58 000, 00 дол. США зі сплатою 12, 75 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 10 вересня 2022 року. На забезпечення виконання ОСОБА_4 за договором кредиту від 18 вересня 2007 року своїх зобов'язань укладено іпотечний договір від 18 вересня 2007 року № 861/27/39-19/7-105, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В., зареєстрований в реєстрі за № 3172, яким передано в іпотеку чотирикімнатну квартиру, загальною площею 83, 60 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2.

23 липня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 861/27/39-18/8-154. Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 10 875, 00 дол. США зі сплатою 13, 50 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 05 липня 2018 року. На забезпечення виконання ОСОБА_4 за цим договором кредиту своїх зобов'язань укладено іпотечний договір від 23 липня 2008 року № 861/27/39-19/8-173, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М. В., зареєстрований в реєстрі за № 2024, яким передано в іпотеку чотирикімнатну квартиру, загальною площею 83, 60 кв. м за адресою: АДРЕСА_2.

Постановою Господарського суду Харківської від 04 листопада 2010 року у справі № Б-50/169-10 ФОП ОСОБА_4 визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, відповідно до статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» скасовано арешти, накладені на майно боржника, та обмеження щодо розпорядження цим майном.

У процесі ліквідаційної процедури 15 червня 2011 року Товарною біржою «Правонаступник» проведено аукціон з продажу спірної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, переможцем якого стала ОСОБА_5

Між арбітражним керуючим ОСОБА_9 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який був посвідчений 14 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І. О. та зареєстровано в реєстрі за № 1197, згідно з яким ОСОБА_5 отримала квартиру у власність.

Згідно з пунктами 5, 6 договору ліквідатор ОСОБА_9 свідчить, що квартира на час укладення договору нікому не продана, не подарована, як внесок до статутного фонду не передана, не відчужена іншим способом, не передана в заставу, не є предметом спору в суді, предметом стягнення у виконавчому провадженні, не знаходиться під арештом, забороною відчуження та в податковій заставі. Згідно з витягом від 14 жовтня 2011 року за № 33357882 з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна заборона на відчуження квартири, що є предметом цього договору, відсутня.

24 грудня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрмаковою Н. Я. за реєстровим № 2518 (витяг з Державного реєстру правочинів №12378353), право власності на спірну квартиру набула ОСОБА_7 (покупець), продавець - ОСОБА_5

ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_5 згідно з договором купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_7 19 червня 2015 року та посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Машковою С. Л. за реєстровим № 1955.

Відповідно до пунктів 5, 9 договору продавець (в особі представника за довіреністю) стверджує, що відповідна квартира, на момент укладання цього договору нікому не продана, не подарована, як внесок до статутного капіталу не передана, не відчужена іншим способом, в податковій заставі, спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прихованих недоліків, а також прав щодо неї у третіх осіб немає. Згідно з витягом за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна в порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 травня 2015 року, актуальна інформація про обтяження, іпотеки, інші речові права стосовно вказаної квартири відсутня.

Згідно з наданими позивачем розрахунками, внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитними договорами в нього станом на 18 грудня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 145 132, 55 дол. США (що еквівалентно 3 408 826, 16 грн) - за договором № 861/27/39-18/7-109 та 38 757, 75 дол. США (що еквівалентно 910 329, 43 грн) - за договором № 861/27/39-18/8-154.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував таке.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме

майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, залишив без змін рішення суду першої інстанції про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з тим, що предмет іпотеки продано в межах ліквідаційної процедури, внаслідок чого припинилися обтяження предмета іпотеки, застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають нормам матеріального права.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється статтею 23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України

«Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрата переданої в іпотеку будівлі (споруди)), якщо іпотекодавець не відновив її.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 23 Закону України

«Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції Закону України від 06 липня 2010 року № 2435-VI) з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Співвідношення зазначених положень законодавства дає змогу дійти висновку про те, що Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Суди не повинні розглядали зняття обтяження на спірне майно як підставу для припинення іпотеки та ототожнювати ці поняття, оскільки обтяження тягне за собою лише обмеження права розпорядження майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16 та підлягає застосуванню до спірних правовідносин у частині розуміння та тлумачення наведених норм права, відстав відступити від нього Верховний Суд не встановив.

Посилання судів та відповідача на застосування до спірних правовідносин правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15, є безпідставним, оскільки такий правовий висновок не повною мірою відповідає фактичним обставинам справи, на відміну від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16. Також необхідно брати до уваги, що правовий висновок, викладений у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15 переглянуто та змінено відповідно до постанови Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 640/19896/13-ц, оскільки висновки Верховного Суду України, з якими погодився Верховний Суд та не встановив підстав відступити від нього, мають вищу юридичну силу над висновками колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин має бути застосований правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з порушенням норм матеріального права, що дає підстави для висновку про скасування оскаржуваних рішень та ухвалення нового про задоволення позову.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад така вартість майна змінилася.

ВеликаПалата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) зробила висновок про те, що у спорах цієї категорії лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Таким чином, наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18 вересня 2008 року № 861/27/39-19/7-105 та за іпотечним договором від 23 липня 2008 року № 861/27/39-19/8-173, а саме на чотирикімнатну квартиру, загальною площею 83, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Наведені у касаційній скарзі доводи про порушення судом першої інстанції норм процесуального права відхилені Верховним Судом, оскільки, відкриваючи провадження у справі, суд вирішує питання про необхідність проведення попереднього судового засідання у справі чи наявності підстав для призначення справи до розгляду (пункт 4 частини п'ятої статті 122 ЦПК України).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 17 березня 2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції прийняв рішення щодо відсутності підстав для призначення попереднього судового засідання у справі.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційний судом норм процесуального права також відхилені Верховним Судом. Заявник не навів достатніх та обґрунтованих доводів на підтвердження неправомірності, на його думку, відмови у задоволенні заяви про відвід судді, а також щодо порушення апеляційним судом принципу рівності сторін.

Щодо доводів про строки розгляду справи апеляційним судом, Верховний Суд врахував, що порушення апеляційним судом правил статті 303-1 ЦПК України 2004 року щодо двомісячного строку розгляду апеляційної скарги зумовлено, у тому числі і такими підставами, як заміна складу суду у зв'язку із закінченням повноважень із здійснення правосуддя у судді попереднього складу суду у зв'язку зі звільненням у відставку, а також заявленням клопотань сторонами позову.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення у справі «Frydlender v.France», заява № 30979/96, § 43, ECHR 2000-VII).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено повністю, то витрати, понесені у зв'язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частках з кожного, а саме по 68 026, 69 грн, а також за подання касаційної скарги по 64 787, 32 грн з кожного.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

У рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами від 18 вересня 2007 року № 861/27/39-18/7-109 та від 23 липня 2008 року № 861/27/39-18/8-154 у розмірі 4 319 155, 59 грн, з яких: 1) заборгованість за кредитом № 861/27/39-18/7-109 - 1 256 276, 58 грн, заборгованість за відсотками - 1 353 039, 77 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 303 047, 73 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 496 462, 07 грн; 2) заборгованість за кредитом № 861/27/39-18/8-154 - 338 962, 62 грн, заборгованість за відмотками - 350 197, 27 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 93 053, 56 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 128 115, 99 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечними договорами від 18 вересня 2008 року № 861/27/39-19/7-105 та за іпотечним договором від 23 липня 2008 року № 861/27/39-19/8-173- на чотирикімнатну квартиру, загальною площею 83, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судові витрати, понесені у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, у розмірі по 68 026, 69 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 64 787, 32 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик