Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 552/1161/16-ц

провадження № 61-24983св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 травня 2017 року в складі судді - Турченко Т. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року в складі суддів: Дорош А. І., Карпушина Г. Л., Кузнєцової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ЛК «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 09 лютого 2016 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансовою лізингу, предметом якого є придбання лізингодавцем та передача на умовах фінансового лізингу у користування майна - автомобіля марки «Volkswagen Polo Comfortlsne». 09 лютого 2016 року він сплатив 25 800 грн комісії, згідно з договором фінансового лізингу. Підставою недійсності правочину вважає те, що положення договору є несправедливими стосовно нього та порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, завдають йому як споживачу шкоди. Крім того, указаний договір не посвідчено нотаріально, як того вимагає чинне законодавство, тому цей договір є нікчемним.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 09 лютого 2016 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон»; стягнути з відповідача 25 800 грн, які сплачені ним як комісія за організацію відповідно до умов договору.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 7 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 7 червня 2016 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Оскільки, суди не дослідили умови спірного договору, не перевірили, чи є умови договору несправедливими відносно споживача, у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановили суть спірних правовідносин та фактичні обставини справи, а також не застосували норми права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли передчасного висновку про відмову у позові.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11 травня 2017 року позов задоволено.

Договір фінансового лізингу, укладений 09 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛК «Еталон» визнано недійсним.

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь позивача грошові кошти в розмірі 25800 грн, сплачені 09 лютого 2016 року, як комісія за організацію, згідно з договором від 09 лютого 2016 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови договору містять ознаки, які вказують на несправедливість стосовно споживача, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачу. Крім того, оспорюваний договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально відповідно до вимог статей 628, 799, 806 ЦК України, а тому він є нікчемним згідно з частиною першою статті 220 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу від 09 лютого 2016 року укладено в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчено, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін і, як наслідок, на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ТОВ «ЛК «Еталон», уточнивши вимоги, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають обставинам справи; висновок про те, що умови договору є несправедливими, є припущенням; суди дійшли помилкового висновку про обов'язковість нотаріального посвідчення договору, оскільки укладений між сторонами договір є договором фінансового лізингу, а не договором найму (оренди) транспортного засобу, та не підлягає нотаріальному посвідченню.

Вважає, що судами не враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. Зазначає, що місцевим судом не враховано, що спір між сторонами виник на підставі договірних відносин, які регулюються положеннями ЦК України, а не Законом України «Про захист прав споживачів», відтак, позивач не звільнений від сплати судового збору як споживач і має сплачувати його на загальних підставах. У зв'язку із чим, суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без руху, для сплати судового збору.

18 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 09 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛК «Еталон» укладений договір фінансовою лізингу, предметом якого є придбання лізингодавцем та передача на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль марки «Volkswagen Polo Comfortlsne».

09 лютого 2016 року ОСОБА_4 сплатив відповідачу 25 800 грн комісії за організацію, згідно з договором фінансового лізингу.

04 березня 2016 року позивач направив вимогу ТОВ «ЛК «Еталон» про розірвання договору фінансового лізингу та повернення йому коштів у розмірі 25 800 грн сплачених як комісію за організацію договору фінансового лізингу.

Установлено, що 09 березня 2016 року за згодою відповідача було розірвано договір фінансового лізингу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Установлено, що відповідач відмовив у поверненні коштів, оскільки відповідно до пункту 12.12 договору лізингу у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Суди попередніх інстанцій вірно послалися на положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і зауважили, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

На підставі належним чином оцінених доказів, суди попередніх інстанції дійшли правомірного висновку, про наявність правових підстав вважати оспорюваний договір фінансового лізингу нікчемним через невідповідність його вимогам закону. Отже, суди дійшли правомірного висновку, що останній не потребує додаткового визнання його таким судом, при цьому з метою відновлення порушених прав позивача, обґрунтовано застосували до спірних відносин наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої останнім комісії за організацію в розмірі 25 800 грн.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, є помилковими та спростовуються установленими чинним законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, а саме: статтями 628, 799, 806 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо несплати позивачем судового збору при зверненні з цим позовом, не заслуговують на увагу, оскільки стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові по справі № 14-57цс18 від 21 березня 2018 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк