ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 грудня 2018 року

м.Харків

справа № 614/621/18

провадження № 22-ц/818/972/18

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борівського районного суду Харківської області від 09 серпня 2018 року, постановлене у порядку спрощеного провадження під головуванням судді Гуляєвої Г.М., в залі суду в смт Борова Харківської області (повний текст судового рішення складено 13 серпня 2018 року), -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 09 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що доведеним є факт непроживання відповідачки у житловому будинку АДРЕСА_1, власником якого він є. Вважає, що наявні підставі для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстрації за місцем проживання.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення Борівського районного суду Харківської області від 09 серпня 2018 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності підстав для задоволення позову, а сам факт припинення шлюбних відносин між сторонами не є самостійною підставою для визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 12.01.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8). Рішення Борівського районного суду Харківської області від 10 червня 2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.11).

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-16).

Відповідно до довідки № 881 від 24.05.2018 року, виданої виконкомом Піско-Радьківської сільської ради Борівського району Харківської області, склад сім'ї ОСОБА_1: син - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - не родич (а.с.17).

25 квітня 2018 року депутатом Піско-Радьківської сільської ради Борівського району Харківської області Скрипнік В.І. та головою домогосподарства ОСОБА_1 складено акт про непроживання за місцем реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Встановлено, що зі слів власника домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживають з 02 червня 2017 року (а.с.18).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1, який належить йому на праві власності. Проте відповідачка не проживає за вказаною адресою, комунальні послуги за будинок не сплачує. Вважає, що наявні підстави для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Згідно з частиною четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов'язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік не проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Акт від 25 квітня 2018 року про непроживання за місцем реєстрації відповідачки, - не є належним доказом у справі, оскільки складений зі слів власника будинку - позивача, який є зацікавленою особою.

Жодного доказу, який би об'єктивно свідчив про непроживання відповідачки у будинку колишнього чоловіка понад один рік без поважних причин, позивачем суду не надано.

Даних про те, що відповідачка має інше, придатне для проживання її разом із малолітньою дитиною, житло, - матеріали справи не містять.

Припинення шлюбних відносин сторін не є підставою для задоволення позову у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України.

За таких обставин колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 09 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 05.12.2018 року.