Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 522/10190/16-ц

провадження № 61-38798св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Сєвєрової Є. С., від 17 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 1994 року, шлюбні стосунки фактично припинено у вересні 2012 року. Рішенням Приморського районного суд м. Одеси від 22 квітня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюби сторони мають дітей: дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з позивачем. Під час розірвання шлюбу питання відносно місця проживання дітей не вирішувалось, дітей виховує та матеріально утримує він самостійно. Позивач вказував, що у 2016 році відповідач звернулася до суду з позовом до дітей ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 про визнання недійсними спадкових договорів, скасування рішень про державну реєстрацію прав, за якими діти в порядку спадкування після смерті своєї бабусі ОСОБА_8 при умові отримання повної середньої освіти отримають в рівних частках квартиру АДРЕСА_1, нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_2

Посилаючись на нехтування відповідачем майновими інтересами своїх дітей, ухилення від виконання обов'язків по вихованню та утриманню дітей, позивач просив суд позбавити ОСОБА_9 батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси, у складі судді Бойчука А. Ю., від 31 січня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_9 стосовно її малолітнього сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для часткового задоволення позову, оскільки позивачем доведено, що він самостійно виховує дітей та матеріально забезпечує всім необхідним для їх повноцінного розвитку, а відповідач не приймає участі у вихованні та розвитку своїх дітей, ніяким чином не піклується про них, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, їх навчання, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується з дітьми. Районний суд посилався на те, що відповідач притягувалась до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї по відношенню до своєї доньки ОСОБА_6, яка на той час проживала з матір'ю. Ураховуючи те, що ОСОБА_6 досягла повноліття до ухвалення рішення суду першої інстанції, суд відмовив у цій частині позовних вимог.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довів ухилення відповідача від виконання свого обов'язку по вихованню сина, наявні у справі докази не є достатніми для позбавлення матері батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_7 Апеляційний суд виходив із того, що інтереси дитини у вирішенні питання позбавлення батьківських прав є вищими за інтереси батьків, які відповідальні за дітей та зобов'язані всі питання перш за все вирішувати шляхом домовленостей. Непорозуміння між батьками не мають мати наслідком вплив на права та інтереси дітей.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд взяв до уваги доводи відповідача щодо створення позивачем їй перешкод у спілкуванні з дитиною, які не підтверджені належними та допустимими доказами, а письмові звернення відповідача до служби у справах дітей, прокуратури та позивача були надіслані лише після звернення позивача до суду з цим позовом та тільки «про людське око». З позовом до суду про визначення способу участі у спілкування з дитиною відповідач звернулась тільки через рік після ухвалення рішення суду першої інстанції у цій справі. Апеляційний суд не надав оцінки тому факту, що матір не бачила свого сина близько трьох років, що не заперечувалось відповідачем. Апеляційний суд не звернув увагу на те, що з 2012 року відповідач не намагалась утримувати дитину, піклуватись про її здоров'я, її фізичний та духовний розвиток. Апеляційний суд, зазначивши про порушення судом першої інстанції вимог статті 171 СК України, оскільки думка дитини не була заслухана, зазначені порушення не усунув та вирішив спір без з'ясування та належного врахування думки дитини. В матеріалах справи відсутній належним чином завірений висновок органу опіки та піклування.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити без задоволення касаційну скаргу представника ОСОБА_2 -

ОСОБА_3, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Постанову апеляційного суду вважає законною та обґрунтованою.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада

1994 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2014 року у справі №522/4258/14-ц шлюб між сторонами розірвано (т.1 а. с. 8).

Сторони є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1 а. с.113, 114).

Згідно довідки від 23 березня 2016 року ОСОБА_2 разом з дітьми постійно проживає у АДРЕСА_3

(т. 1 а. с. 57, 59-61).

Згідно даних відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України у Одеській області місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано у ІНФОРМАЦІЯ_4 з 02 грудня 2005 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада

2013 року, з урахуванням ухвали Приморського районного суду м. Одеси

від 15 травня 2014 року про виправлення описки, у справі № 522/26937/13-ц за заявою ОСОБА_2 встановлено факт спільного проживання

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з батьком ОСОБА_2 та факт окремого проживання ОСОБА_5 від своїх дітей на протязі більше шести місяців (т.1 а. с. 9, 10).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2014 року прийнято відмову ОСОБА_5 від апеляційної скарги, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8-

ОСОБА_10 на рішення Приморського районного суду м. Одеси

від 07 листопада 2013 року закрито.

Згідно висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 30 грудня 2016 року № 01-11/1667 визнано доцільним позбавити ОСОБА_9 батьківських прав відносно сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1 а. с. 263-264).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини

(стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_9, має вищу освіту, є фізичною особою-підприємцем

з 04 липня 2007 року.

ОСОБА_4 має сімейні стосунки з ОСОБА_11, вони є батьками ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_7, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_8.

За результатами оцінки численних заяв-звернень, адресованих ОСОБА_14 службі у справах дітей Одеської міської ради, прокурору Одеської області, ОСОБА_2 протягом травня 2016 року - травня 2018 року з приводу побачень з дітьми, участі у їх вихованні, майнових спорів тощо, апеляційним судом встановлено наявність конфлікту між сторонами, про що свідчать також спори, які виникли між сторонами та були предметом розгляду у судовому порядку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада

2015 року у справі №522/12216/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 лютого 2016 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_5 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2018 року відкрито провадження по справі № 522/997/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визначення способу участі матері у спілкуванні з дитиною.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого

2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України»

від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_5, яка не бере участі у вихованні сина, батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Встановивши відсутність вад здоров'я і свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, а також наявність конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім'ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільних дітей, а також те, що мати дитини виявляла намір спілкуватись з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

У силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Не погоджуючись із висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 30 грудня 2016 року

№ 01-11/1667, апеляційний суд вірно зазначив, що такий висновок не ґрунтується на повному та об'єктивному з'ясуванні взаємовідносин між батьками (думка матері не була заслухана), між батьками та дітьми, інших обставин, що мають суттєве значення для висновку про невиконання матір'ю своїх батьківських обов'язків.

Доводи касаційної скарги щодо неналежного оформлення висновку органу опіки та піклування у зв'язку з відсутністю печатки відхиляються колегією суддів, оскільки зазначений факт не має вирішального значення та не впливає на правильне вирішення спору.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд під час розгляду справи у порушення статті 171 СК України не заслухав думку дитини є необґрунтованими, оскільки у даному випадку, ураховуючи вік дитини (на момент розгляду справи дитина ще не досягла 10 років), наявність конфлікту між батьками, постійне проживання дитини з батьком, а також інші встановлені апеляційним судом обставини, думка дитини щодо позбавлення батьківських прав її матері фактично визнана апеляційним судом такою, що не буде мати вирішального значення для правильного вирішення спору. Колегія суддів вважає, що за обставинами цієї справи не заслуховування думки дитини не може бути підставою для скасування постанови апеляційного суду, оскільки за змістом частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням наведеного, оскаржене судове рішення є такими, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта