Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 127/13253/15-ц

провадження № 61-660св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області, у складі колегії суддів: Матківської М. В., Медяного В. М., Сопруна В. В., від 30 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги, із урахуванням уточнень, позивач мотивувала тим, що з 26 грудня 1992 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05 червня 2012 року було розірвано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці. У період шлюбу відповідачем набуто право власності на земельну ділянку, площею 0,0069 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1. Право власності підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2. Позивач вважає земельну ділянку спільним сумісним майном подружжя.

Оскільки земельна ділянка придбана сторонами спору під час шлюбу та являється спільною сумісною власністю подружжя, позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки у розмірі 32 672 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, у складі судді Луценко Л. В., від 05 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належності спірного майна (земельної ділянки 0,0069 га) до спільної сумісної власності подружжя, і таке майно не підлягає поділу, зокрема шляхом присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, передбаченої частинами четвертою та п'ятою статті 71 СК України.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у розмірі 1/2 частки в сумі 32 672 грн вартості земельної ділянки площею 0,0069 га, розташованої у АДРЕСА_1, належної ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, зареєстрованого 29 жовтня 2010 року у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 11. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірна земельна ділянка площею 0,0069 га знаходиться у спільній сумісній власності, є неподільною річчю, оскільки не може бути реально поділена між сторонами відповідно до їх часток з урахуванням її цільового призначення. Позивач заявила про свою згоду на отримання грошової компенсації за належну їй частку, однак відповідач грошову суму на депозитний рахунок суду не вніс, оскільки дану земельну ділянку вважає своєю особистою приватною власністю, а тому, грошова компенсація підлягає стягненню на користь позивача.

07 грудня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2017 року і залишити в силі рушення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_4, придбана за його кошти, а доводи позивача відносно того, що вона є спільною сумісною власністю є безпідставними і недоведеними. Заявник посилається на необґрунтований висновок апеляційного суду щодо неподільності спірної земельної ділянки та застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 365 ЦК України. Апеляційний суд, на думку заявника, не зазначив у своєму рішенні, яким чином визначення ідеальної частки у нерухомому майні буде порушувати права та інтереси, як позивача, так і відповідача. Крім того, позивачем було пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого відповідачем було заявлено в суді першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 грудня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суд у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

30 січня 2018 року до Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду надіслано відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_4, в якому вона посилається на безпідставність доводів касаційної скарги та законність рішення апеляційного суду. Вважає, що встановлені судом апеляційної інстанції обставини підтверджують, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін спору.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з 26 грудня 1992 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб розірвано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 червня 2012 року (том 1 а. с. 7).

ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 придбав земельну ділянку площею 0,0069 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № НОМЕР_1, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки реєстровим № 173 від 16 липня 2010 року, номери бланків ВМХ № 809315, ВМХ № 809319, ВМХ № 809322. Вінницькою міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці 29 жовтня 2010 року на ім'я ОСОБА_4 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (том 2 а. с. 51, 114-117).

У провадженні Вінницького міського суду перебувала цивільна справа № 206/2882/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільної сумісної власності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту фактичного припинення шлюбних відносин та визнання права особистої приватної власності і за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання права власності.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року позов у частині вимог ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки та стягнення вартості 1/2 частини земельної ділянки залишено без розгляду (том 2 а.с. 62).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 червня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано будинок, розташований по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності по 1/2 частці вказаного житлового будинку відповідно до першого варіанту висновку № 1301 судової будівельно-технічної експертизи, складеної 30 січня 2013 року Подільським центром судових експертиз. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за відхилення від ідеальної частки 39 805 грн. Поділено спільно набуте майно подружжя, а також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у відшкодування вартості спільно набутого майна 7 852 грн 50 коп.

У задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено (том 1 а. с. 8-12 , том 2 а. с. 26-30).

На підставі кредитного договору № 0101/0508/02-127 від 29 травня 2008 року ВАТ «Сведбанк» надав ОСОБА_3 грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 48 000 доларів США на строк з 29 травня 2008 року до 20 травня 2018 року на визначених договором умовах, у готівковій формі через касу банку. Кредитні кошти призначені на споживчі цілі (а.с. 100-102).

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідачем в силу положень статті 60 ЦПК України, у редакції яка була чинна на момент розгляду справи, не надано належних доказів, які б свідчили про те, що спірна земельна ділянка придбана за його особисті кошти.

У відповідності до частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна земельна ділянка набута у період перебування сторін спору у шлюбі, презумпція спільності права власності подружжя на майно відповідачем не спростована, а тому спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя і може бути поділена між подружжям.

Відповідачем ОСОБА_4 під час розгляду справи у суді першої інстанції заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності (том 2 а.с. 23).

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина третя статті 29 КпШС України, частина друга статті 72 СК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що стороною відповідача заявлялось про застосовування наслідків спливу позовної давності. Відповідач вважає, що про порушення своїх прав позивач дізналась у квітні 2012 року, а з даним позовом до суду звернулась у червні 2015 року (том 2 а.с. 23). Однак, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, місцевий суд виходив із недоведеності заявлених позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 214 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги; заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд у порушення положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, не надав оцінки заяві відповідача про застосування строків позовної давності, не встановив початок перебігу позовної давності та чи такий строк пропущений позивачем при зверненні до суду, а якщо пропущений, то з яких причин.

Висновок апеляційного суду щодо неподільності спірної земельної ділянки площею 0,0069 га є передчасним, оскільки проведеною у справі судовою комплексною земельно-технічною та оціночно-земельною експертизою (том 1 а.с. 143-157) визначено лише вартість спірної земельної ділянки, питання щодо можливості поділу даної земельної ділянки на розгляд експертам не ставилось, а тому, факт неподільності майна документально не підтверджений.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи вищеперелічені порушення, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, встановити початок перебігу строку позовної давності за вимогами позивача, про застосування якого заявлено відповідачем, дослідити докази, які підтверджують факт неподільності земельної ділянки.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити часткового.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 листопада 2017 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до апеляційного суду Вінницької області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк