МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 484/3778/16 Категорія 27
Провадження № 22-ц/812/335/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участю представника позивача-Гофман О.Є.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року, постановлене під головуванням судді Максютенко О.А. в приміщенні суду о 12 год. 06 хв., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 07 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», назву якого в подальшому змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 126, відповідно до умов якого останньому було надано грошові кошти в сумі 42916 грн. на придбання транспортного засобу з остаточним строком погашення 06.03.2015 року та сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % річних. Повернення кредиту було забезпечено Договором застави від 07 березня 2008 р., укладеним між сторонами, відповідно до якого в заставу Банку передано належний ОСОБА_3 на праві власності транспортний засіб CНERY AMULET А 15, легковий комбі - В, реєстраційний номер НОМЕР_1 за оціночною вартістю 50490 грн. 01 листопада 2008 між Банком та ОСОБА_3 було укладено Додатковий договір №1 до договору № 126 від 07.03.2008 р., яким змінено п.п.1.1., п.1.5.1.1, п.п.3.3.4 кредитного договору, а всі інші умови кредитного договору було залишено без змін. Так, з 01.11.2008 року на залишок по кредиту в сумі 40712,11 грн. та до моменту закінчення терміну договору, а саме до 06.03.2015 р. включно, проценти за користування кредитом нараховуються Банком за процентною ставкою 16 % річних. Крім того, п. 3.3.4 кредитного договору встановлений обов'язок позичальника здійснювати погашення кредиту та сплату процентів за користування ним щомісячно в сумі 840 грн. шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань, а в подальшому - не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати процентів здійснити не пізніше 06.03.2015 року.

Також в обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 07.07.2009 р. між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та банком було укладено тристоронній договір про переведення боргу за кредитним договором №126 від 07.03.2008 р., відповідно до умов якого первісний боржник (ОСОБА_3) перевів свій борг на нового боржника (ОСОБА_2), як на зобов'язану сторону у кредитному договорі № 126 від 07.03.2008р. В подальшому, внаслідок порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору щодо строків оплати кредиту та процентів за користування ним, станом на 25.09.2016 р. сформувалась заборгованість, що складається з простроченої заборгованості по основного боргу в сумі 26407,70 грн.; простроченої заборгованості по відсоткам в сумі 10291,60 грн. та пені - 15320,37 грн. Розмір інфляційних втрат становить - 25202,95 грн. та 3% річних - 2069,34 грн. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний Ощадний банк України» в особі філії - Миколаївського обласного управління AT «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 126 від 07.03.2008 р. в сумі 79291 грн. 96 коп., що складається з простроченої заборгованості по основному боргу - 26407,70 грн.; простроченої заборгованості по відсоткам - 10291,60 грн., пені - 15320,37 грн., інфляційних втрат - 25202.95 грн. та штрафу 3% річних - 2069,34 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідачки судовий збір в сумі 1378 грн.

Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Миколаївського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 126 від 07.03.2008 року в сумі - 79291 грн. 96 коп. та судовий збір в сумі 1378 грн., а всього - 80669 грн. 96 коп.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «Державний ощадний банк України» в задоволені позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, а також на порушення судом норм процесуального права.

Позивач звернувся до суду із запереченнями на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідачки підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Так, судом було встановлено, що 07.03.2008 р. між ВАТ «Державний ощадний банк України», назву якого в подальшому змінено на ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати йому кредит в сумі 42916 грн. зі сплатою процентів в розмірі 15% річних. Повернення кредиту забезпечено договором застави від 07.03.2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Цихонею В.А. за реєстровим № 2665, відповідно до якого в заставу банку передано належний ОСОБА_3 на праві власності транспортний засіб Chery Amulet А 15, легковий комбі - В, реєстраційний номер НОМЕР_2 за оціночною вартістю 50490 грн.

01.11.2008 р. між позивачем та ОСОБА_3 укладено додатковий договір №1 до Договору № 126 від 07.03.2008, яким змінено п.п.1.1, п. 1.5.1.1, п.п.3.3.4 кредитного договору, всі інші умови кредитного договору залишено без змін. Так, відповідно до п.1.1 кредитного договору (в редакції додаткового договору № 1) банк зобов'язаний надати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 42916 грн., а позичальник зобов'язаний прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 42916 грн., оплатити проценти за користування кредитом в розмірі 15 % річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені договором.

Згідно п.1.5.1.1, викладеному у новій редакції, з 01.11.2008 р. на залишок по кредиту в сумі 40712 грн.11 коп. та до моменту закінчення терміну, на який було надано кредит, а саме до 06.03.2015 року включно, проценти за користування кредитом нараховуються банком за процентною ставкою 16 % річних.

Пунктом 3.3.4 кредитного договору у новій редакції встановлений обов'язок позичальника здійснювати погашення кредиту та сплату процентів за користування ним щомісячно рівними платежами в сумі 840 грн. шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань, а в подальшому - не пізніше 25 числа місяця, наступного за звітним. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати процентів здійснити не пізніше 06.03.2015 року.

07.07.2009 року між ОСОБА_3 (первісний боржник), ОСОБА_2 (новий боржник) та позивачем укладено тристоронній договір про переведення боргу за кредитним договором № 126 від 07.03.2008 року. Згідно п.1 вказаного договору про переведення боргу первісний боржник переводить свій борг на нового боржника, внаслідок чого новий боржник замінює первісного боржника як зобов'язану сторону у кредитному договорі № 126 від 07.03.2008р., укладеному між ОСОБА_3 та кредитором. За цим договором ОСОБА_2 стає зобов'язаною здійснити замість первісного боржника виконання зобов'язання перед кредитором на умовах кредитного договору. Цим договором кредитор надає згоду на переведення боргу в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 3 договору про переведення боргу за кредитним договором № 126 від 07.03.2008 передбачено, що новий боржник - ОСОБА_2 ознайомлена з умовами кредитного договору та розміром наявної заборгованості. Переведення боргу за цим договором не тягне за собою жодних інших змін умов кредитного договору № 126 від 07.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 і кредитором, окрім тих, що пов'язані із зміною первісного боржника новим боржником.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, станом на 25.09.2016 року утворилася заборгованість на загальну суму 79291,96грн., до якої входять: заборгованість за основним боргом - 26407,70 грн., за процентами - 10291,60грн., та пеня - 15320,37 грн. Крім того, оскільки відповідачка прострочила виконання зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України вона також має сплатити Банку 3% річних в сумі 2069,34грн. та інфляційні витрати в розмірі 25202,95грн.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності та врахувавши положення ст. ст. 526, 527, 530, 610, 625, ч.1 ст. 1049, ст. 1054 ЦК України, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої інстанції, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга ст. 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції). Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа. Відповідно до аб. 5 ч. 5ст.74 ЦПК України лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи є декілька поштових конверт, адресованих судом відповідачці, які разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернуті відділенням поштового зв'язку за закінченням строку зберігання та через не запит, а не через відсутність відповідачки за місцем проживання. У вказаних поштових відправленнях суд повідомляв відповідачку про призначення судового засідання на 12 та 31 січня 2017 року. Отже, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги ч. 5 ст. 74 чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідачки знати про час і місце судових засідань (ч.2 ст. 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст. 267 ЦПК України).

У заяві від 27 червня 2017 року про перегляд заочного рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року відповідачка вказувала, що вона не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не змогла реалізувати право на захист своїх інтересів, що в неї наявні докази та відомості, які мають істотне значення для справи, які будуть надані під час судового засідання.

Суд першої інстанції в ухвалі від 18 липня 2017 року вважав, що відповідачка належним чином повідомлялася про день, час і місце розгляду справи. Суд вказав, що у заяві про перегляд заочного рішення не вказані обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.

В апеляційній скарзі відповідачка повторно вказала на те, що не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду справи, а тому не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1ст.8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст. 129 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуючись відповідним принципом (ч.1 ст.6, ч. 1 та 2 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ( ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанцій; ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016р.). Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі ст.10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішенням суду у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідачку належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Той факт, що відповідачка, яка не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Як зазначено в ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти позову, відповідачка зазначала, що звернувшись до суду у грудні 2016 року, банк пропустив строк позовної давності, оскільки із наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що вона припинила погашення кредиту 25 листопада 2011 року і до теперішнього часу жодних платежів не вносила. Проте розгляд справи у суді першої інстанції відбувся без участі відповідачки у зв'язку з неповідомленням її належним чином про розгляд справи, з огляду на що вона не могла скористатись правом на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення. Про застосування позовної давності відповідачка заявила в апеляційній скарзі (а. с. 93-96).

Матеріали справи свідчать про наявність заборгованості у відповідачки за кредитним договором, яка виникла внаслідок порушення ОСОБА_2 умов кредитного договору щодо строків оплати кредиту та процентів за користування ним. Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник відповідачки, нею не оскаржується розмір заборгованості за кредитом.

Проте, із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що вона припинила погашення кредиту 25 листопада 2011 року і до теперішнього часу особисто жодних платежів не вносила.

П.7.7 кредитного договору сторонами визначено строк позовної давності для всіх грошових зобов'язань - 3 роки.

Як убачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором 19 лютого 2014 року на рахунок для погашення заборгованості за кредитом дійсно надійшли кошти у розмірі 3839,36грн., які були спрямовані на погашення заборгованості по процентам. Проте, під час розгляду справи встановлено, що дані кошти надійшли від реалізації заставного автомобіля в процесі ліквідації фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, що підтверджується копією ухвали господарського суду Миколаївської області від 24 жовтня 2013 року, якою був затверджений звіт ліквідатора та ліквідний баланс фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та припинено його підприємницьку діяльність.

З договору про переведення боргу за кредитним договором № 126 від 07.03.2008р. вбачається, що переведення боргу за цим договором не тягне за собою жодних інших змін умов кредитного договору № 126 від 07.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 і кредитором, окрім тих, що пов'язані із зміною первісного боржника новим боржником. Отже, договір застави майна(автомобіля) від 07.03.2008р., укладений між позивачем та ОСОБА_3, продовжив дію в попередній редакції.

Зі змісту ухвали господарського суду Миколаївської області від 24 жовтня 2013 року вбачається, що в процесі ліквідаційної процедури фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ліквідатором були визнані грошові вимоги кредиторів, серед яких зазначено також ПАТ «Державний Ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10014/0118 філії-Миколаївського обласного управління ПАТ «Державний Ощадний банк України» у сумі 135308,91грн. В процесі ліквідаційної процедури проводилось, зокрема, і дослідження транспортних засобів, їх реалізація, а кошти, отримані від їх реалізації були спрямовані на погашення вимог кредиторів. Так, вимоги ПАТ «Державний Ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10014/0118 філії-Миколаївського обласного управління ПАТ «Державний Ощадний банк України» були погашені частково у сумі 17955,93грн.

Представник позивача не заперечувала, що кошти від реалізації транспортного засобу, отримані в процесі ліквідації фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 були зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 126 від 07 березня 2008 року. Проте вважає, що оскільки кошти зараховані на рахунок для погашення заборгованості, то це свідчить про переривання строку позовної давності, так як у цивільному законодавстві України відсутні вказівки на те, які саме повинні бути вчинені дії, які свідчать про визнання боргу, а відповідачка не заперечила проти зарахування цих коштів на погашення заборгованості за кредитом, хоча доказів про те, що вона знала про таке зарахування у позивача не має.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252- 255 ЦК України. Ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи ( ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15).

Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником шляхом внесення коштів готівкою чи безготівково щомісячно, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобов'язання.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Виходячи з того, що останній платіж відповідачка здійснила 25.11.2011 року, строк позовної давності за вимогами по сплаті заборгованості з урахуванням умов укладеного між сторонами кредитного договору, закінчився в листопаді-грудні 2014 р. Звернувшись до суду із вимогами про стягнення заборгованості в грудні 2016року, банк пропустив визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Проте, у кожному випадку необхідно встановлювати, коли конкретно боржник вчинив відповідні дії, адже перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу (правовий висновок, зроблений Верховним Судом України в постанові від 05.07.2017р. у справі № 6-3030цс16).

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності (правовий висновок, зроблений Верховним Судом України в постанові від 09.11.2016р. у справі № 6-1457цс16).

Як убачається з розрахунку заборгованості 19 лютого 2014 року на рахунок відповідачки була зарахована сума у розмірі 3839,36грн. Але, як зазначено раніше, в цей день відбулося погашення простроченої заборгованості за рахунок надходження коштів від реалізації транспортного засобу, отриманих в процесі ліквідації фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

Ніяких доказів того, що даний платіж був зроблений особисто відповідачкою або з її згоди іншою особою суду надано не було. За таких обставин посилання позивача в запереченнях на апеляційну скаргу на те, що сам по собі факт зарахування в рахунок погашення відповідачкою заборгованості за кредитним договором № 126 від 07.03.2008р., коштів, є фактом визнання відповідачкою свого боргу за цим кредитним договором, без надання квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження щодо здійснення платежу від 19 лютого 2014 року особисто відповідачкою, не може бути достатньою підставою для висновку про визнання нею боргу. Тому дані дії не переривають строк позовної давності.

З урахуванням викладеного, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 126 від 07 березня 2008 року в сумі 79291 грн. 96 коп. - відмовити через пропуск строку позовної давності.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.