КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/17111/17

провадження № 22-ц/824/1282/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»

третя особа - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року у складі судді Піхур О.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійним договору поруки, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним договору поруки.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 22 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №58/П/22/2008/840, відповідно до умов якого позичальнику надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 50 900,00 доларів США.

В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 26 серпня 2009 року.

Указував на те, що згідно заяви на видачу готівки за №498 від 22 лютого 2008 року позичальнику було видано лише 50 000, доларів США.

Уважав, що у зв'язку з тим, що позичальник фактично не отримував кредитні кошти в сумі 50 900,00 доларів США, існують підстави для визнання договору поруки недійсним.

Ураховуючи викладене, представник позивача просив суд визнати договір поруки від 26 серпня 2009 року недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, 29 серпня 2018 року представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, оскільки уважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування обставин, що мають істотне значення для справи.

Зазначає, що третя особа фактично не отримував кредитні кошти у сумі 50 900,00 доларів США, а тому існують підстави для визнання договору поруки недійсним.

Посилаючись на вимоги статей 229, 230 ЦК України, вказує на те, що позивач, підписуючи договір поруки, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення для справи.

Також указує на те, що відповідачем не надано оригіналів меморіальних ордерів, а надані суду копії не відповідають вимогам закону.

Сторони не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» постановлено ліквідувати Апеляційний суд міста Києва.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (пункт шостий статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 суддів Апеляційного суду міста Києва переведено на посади суддів до Київського апеляційного суду.

Згідно повідомлення, опублікованого в газеті «Голос України», з 3 жовтня 2018 року свою процесуальну діяльність розпочав Київський апеляційний суд.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ознайомлена з умовами як кредитного договору, так і договору поруки, а також про відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, про що свідчить її підпис.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 22 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №58/П/22/2008/840, відповідно до умов якого надано позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 50 900,00 доларів США (а.с. 4-8).

В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 26 серпня 2009 року (а.с. 10-11).

Також судом установлено, що позичальнику було видано 50 000,00 доларів США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки №498 від 22 лютого 2008 року (а.с. 9), окрім того, відповідно меморіального валютного ордеру №1 від 22 лютого 2008 року сплаті підлягає комісія за розрахунками згідно кредитного договору в розмірі 900,00 доларів США (а.с. 85).

Відповідно п. 1.2 кредитного договору передбачено цільове використання кредиту - проведення розрахунків по попередньому договору купівлі-продажу №СМ-5 від 04 грудня 2007 року, що укладений між позичальником та ВАТ «Постійно-діючий будівельний поїзд №2», згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно, а саме: квартиру №5, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Симоненка, 4, оплату комісії за розрахунки за цим договором.

Відповідно п. 1.5 кредитного договору комісія за розрахунки за цим договором складає 1,8% від суми виданих в п. 1.2 за винятком суми виданої на оплату цієї комісії.

На підтвердження чого відповідачем надано копію меморіального валютного ордеру №1 від 22 лютого 2008 року, відповідно якого позичальником сплачена комісія за розрахунками згідно кредитного договору в розмірі 900,00 доларів США.

Згідно п. 1.1 договору поруки ОСОБА_1 поручається за належне виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору №58/П/22/2008/840 та додаткових умов до нього, у тому числі, повернути до 21 лютого 2023 року кредит у сумі 50 900,00 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12,59% річних, сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором, сплатити можливі штрафні санкції.

Пунктом 1.2 договору поруки передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі.

Відповідно п. 1.5 договору поруки поручитель підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з умовами кредитного договору.

Статтею 526 ЦК України установлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Як убачається з матеріалів справи, укладений договір поруки підписаний позивачем, що свідчить про те, що вона ознайомлена з умовами договору та про відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У п. 8. даної Постанови зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно до ч. 1-3, ч. 5-6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Отже, з позовної заяви убачається, що представник позивача просить визнати недійсним договір поруки, проте, фактично, обґрунтування його вимог зводиться до визнання недійсним пункту 1.2 кредитного договору щодо стягнення з позичальника комісії за розрахунки за цим договором, що не може бути підставою для визнання недійсним договору поруки, адже дійсність кредитного договору позичальником не оспорюється, а договір поруки за своєю суттю є забезпеченням виконання зобов'язання за кредитним договором шляхом залучення додаткового боржника.

Зважаючи, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_2, підписавши вищезазначений кредитний договір, отримавши кредит та використавши його за цільовим призначенням, висував будь-які заперечення на умови договору чи оспорював у суді фактично отриману суму або сам факт підписання вищезазначеного кредитного договору на умовах, вказаних в цьому договорі, колегія суддів уважає, що місцевим судом правильно встановлено відсутність підстав недійсності правочину, укладеного між сторонами під час його вчинення.

Таким чином, матеріали справи та встановлені судом першої інстанції обставини не дають підстав уважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позичальника ОСОБА_2 або при укладенні договору поруки інтересам позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення даних осіб в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору ОСОБА_2 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому, характер правочину і всі його істотні умови, а отже відсутні докази недійсності з цих підстав і договору поруки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Частино першої статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновку суду обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши об'єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2018 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай