Справа № 450/3287/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/3563/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Струс Л.Б., Приколоти Т.І.,

секретар: Цап П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 7 224 долари США, що еквівалентно 190 464,37 гривень.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач під розписку позичив у нього 10 836 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 285 696,55 грн., за умови повернення йому зазначеної вище суми до 20.12.2015 року. Однак відповідач виконав свої зобов'язання частково та повернув суму в розмірі 3 612 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 95 323,18 грн., а останній платіж було зроблено 28.12.2013 року. Сума несплаченого боргу становить 7 224 долари США, але відповідач позичених коштів не повертає та ухиляється від повернення таких, що і стало причиною звернення до суду із позовною заявою.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 190 464,37 гривень, що еквівалентно 7 224,00 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1 905,00 гривень судового збору.

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає що не погоджується з рішенням і вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим воно має бути змінено. Звертає увагу, що він передавав 3 500 дол. США за продаж автомобіля в приміщенні нотаріальної контори ОСОБА_4 в погашення заборгованості за договором позики. Також вказує, що судом не взято до уваги того факту, що за умовами розписки, підписаної позивачем та відповідачем, у випадку несплати ОСОБА_2 всієї суми протягом вказаного вище терміну, автомобіль марки «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1, переходить у власність ОСОБА_4 Також вказує, що під час судового розгляду справи суд першої інстанції не дослідив, які правові відносини виникли між сторонами, і якими доказами це підтверджується.

Окрім того вказує, що проведення судом першої інстанції розгляду справи 28.03.2017 року позбавило його можливості в повній мірі скористатись своїми правами сторони у справі, зокрема, його було позбавлено можливості надати заперечення на позов, свої пояснення, надати відповідні докази, якими він обґрунтовує свої заперечення, а також викликати і допитати свідків.

Просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши розмір боргу, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 до 3 724 долари США, що еквівалентно 98 201,88 грн.

Заслухавши суддю - доповідача, апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо заперечення доводів скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, щоОСОБА_2 не повернув ОСОБА_4позичені згідно з розпискою від 20.12.2012 року, що на думку суду є підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення боргу в сумі 7224,00 доларів США, який станом на день звернення позивача до суду становить 190464,37 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967 цс 15.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки.

З розписки, складеної 20.12.2012 року, вбачається, що 20.12.2012 року ОСОБА_2 серія та номер паспорта НОМЕР_2 позичив у ОСОБА_4 10 836 доларів США на термін 3 роки (36 місяців) та зобов'язувався сплачувати рівними частинами щомісячно по 301 долару США протягом 36 місяців.

Дана розписка відповідачем не оспорювалася.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_2 повернув позивачу 3612 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 95323,18 грн., останній платіж було здійснено 28.12. 2013 року.

Відтак, судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що сума неповерненої позики становить 7224 долари США.

Зі змісту розписки вбачається, що така містить умову позики ОСОБА_2 грошей у ОСОБА_4 в сумі 10 836 доларів США, а також умову про зобов'язання повернення цих коштів на термін три роки (36 місяців).

Таким чином, зазначивши у розписці про позику у ОСОБА_4 10 836 доларів США та беручи на себе зобов'язання щодо повернення позики протягом трьох років, ОСОБА_2 визнав сам факт отримання позики, що ним не заперечується.

Відповідач всупереч вимогам ст. ст. 76, 77 ЦПК України не надав суду доказів на підтвердження повернення ОСОБА_4 в зазначений термін позичених коштів.

Судом першої інстанції встановлено, що позичені кошти були повернуті позивачу частково, а саме в сумі 3 612 доларів США, проте решта суми так повернуто й не було і на час розгляду справи в суді та ухвалення судом рішення у справі.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст.1050 ЦК України).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З'ясувавши справжню природу розписки від 20.12.2012 року, встановивши фактичні обставини справи, обставини написання розписки, суд першої інстанції з врахуванням наявності у розписці умови про позику в ОСОБА_4 10 836 доларів США та зобов'язання повернути такі до протягом трьох років, прийшов до вірного висновку про те, що розписка підтверджує факт отримання у позику грошової суми, а відтак є підтвердженням укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору позики.

Враховуючи те, що розписка від 20.12.2012 року відповідачем не оспорювалася, беручи до уваги положення ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а також те, що відповідачем позичені кошти в повному обсязі не були повернуті, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 7224,00 доларів США, який станом на день звернення позивача до суду становить 190464,37 грн.

Іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку позивача відповідачем та її представником суду першої інстанції не було надано.

Безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта про те, що що він передавав 3 500 дол. США за продаж автомобіля в приміщенні нотаріальної контори ОСОБА_4 в погашення заборгованості за договором позики, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами справи та останнім факт повернення боргу в цій сумі не визнається.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що судом не взято до уваги того факту, що за умовами розписки, підписаної позивачем та відповідачем, у випадку несплати ОСОБА_2 всієї суми протягом вказаного вище терміну, автомобіль марки «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1, переходить у власність ОСОБА_4 не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 19.01.2014 року ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 вчинив ДТП внаслідок якого вказаний автомобіль зазнав технічних ушкоджень та потребував ремонту, а відтак ОСОБА_4 відмовився забрати автомобіль в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зробленого судом першої інстанції розрахунку заборгованості за договором позики.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2- залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 березня 2017 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23.03.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Л.Б. Струс

Т.І. Приколота