Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 486/1112/16-ц

провадження № 61-16970св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, комунальна установа «Інформаційне агентство «Контакт»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2017 року у складі судді: Лузан Л. В., та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року у складі суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, КУ «Інформаційне агентство «Контакт» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення компенсації моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 12 листопада 2015 року ОСОБА_4 є депутатом Южноукраїнської міської ради VII скликання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 на сьомій сторінці газети Южноукраїнської міської ради «Контакт» за НОМЕР_1 було опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», автором якої є ОСОБА_5

У цій статті автор допустив висловлювання, які на думку позивача, містять недостовірну інформацію та завдають шкоди його честі, гідності та діловій репутації, зокрема, відповідач ОСОБА_5 зазначив про позивача таке:

- «У змові з представниками керівної на той час Партії регіонів (ПР) за підтримки губернатора ОСОБА_8 (теж ПР) він укладає угоду, що взамін на умовний термін береться розвалити фракцію партії «Батьківщина» у міськраді, усунути міського голову ОСОБА_6 від цієї ж політичної організації. Отримує карт-бланш від ПР і починає відробляти свої 30 срібняків. За допомогою депутата ПР ОСОБА_9, який мітить на посаду міського голови, він погрозами, шантажем та підкупом намагається розвалити фракцію.»;

- «Через сайт «Барометр Южноукраїнська» ОСОБА_4 починає чорнити в очах громади та обласного керівництва фракцію партії та окремих депутатів.»;

- «Громадянин ОСОБА_7 був прийнятий до ВО «Батьківщина» 2006 року за поданням гр. ОСОБА_4, в якого працював на той час у приватній фірмі.»;

- «Під місцеві вибори 2015 року ОСОБА_4 через обласне бюро з грубими порушеннями статуту партії протягує рішення про зміну керівництва. Похапцем проводяться фальшиві загальні збори, на яких з 250 членів організації присутні 19 куманьків і ОСОБА_7 обирається головою. По липових документах органи юстиції на місці реєструють нового керівника.».

Посилаючись на те, що ця інформація не відповідає дійсності, формує в громадськості негативне уявлення про нього як про людину і про політика, призводить до зниження довіри до нього з боку громадян, ОСОБА_4 просив визнати інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, зобов'язати відповідачів не пізніше п'ятнадцяти днів після набрання рішенням суду законної сили, спростувати на шпальтах газети «Контакт» недостовірну інформацію стосовно нього шляхом опублікування вступної та резолютивної частини судового рішення.

Крім того, зазначав, що внаслідок таких дій відповідачів йому була спричинена моральна (немайнова) шкода, компенсацію якої він оцінив в розмірі 130 000 грн та просив стягнути її з відповідачів на свою користь, а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення мотивоване тим, що спірна інформація по своїй суті є вираженням суб'єктивної думки автора стосовно дій та поведінки позивача, його критичним судженням, заснованим на відповідних фактичних підставах.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2017 року залишено без змін. Ухвала мотивована тим, що автор статті висловив свою думку щодо особи позивача та його діяльності. З метою привернути увагу громадськості, відповідач виразив суб'єктивні оціночні судження, свій особистий погляд про дії позивача, недоліки у його роботі та власну оцінку його поведінки. Тому викладені у статті висловлювання, не порушують особистих немайнових прав позивача. Вони свідчать про критичну оцінку дій та поведінки позивача. Суб'єктивні думки, і погляди, в силу вказаних вимог закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а тому не можуть бути спростовані у визначений позивачем спосіб.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали оцінки доводам позивача стосовно неправдивості та недоведеності інформації, яка опублікована у статті. ОСОБА_4 вважає, що інформація, яка опублікована у статті, є фактами, а не оціночним судженням. Вказує, що суди не визначилися чи є публікація ОСОБА_5 фактами чи оціночним судженням.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У липні 2017 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані законністю та обґрунтованістю оскаржених рішень.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на сьомій сторінці газети Южноукраїнської міської ради «Контакт» за НОМЕР_1 опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», автором якої зазначено ОСОБА_5, у якій вказано, що:

- «У змові з представниками керівної на той час Партії регіонів (ПР) за підтримки губернатора ОСОБА_8 (теж ПР) він укладає угоду, що взамін на умовний термін береться розвалити фракцію партії «Батьківщина» у міськраді, усунути міського голову ОСОБА_6 від цієї ж політичної організації. Отримує карт-бланш від ПР і починає відробляти свої 30 срібняків. За допомогою депутата ПР ОСОБА_9, який мітить на посаду міського голови, він погрозами, шантажем та підкупом намагається розвалити фракцію.»;

- «Через сайт «Барометр Южноукраїнська» ОСОБА_4 починає чорнити в очах громади та обласного керівництва фракцію партії та окремих депутатів.»;

- «Громадянин ОСОБА_7 був прийнятий до ВО «Батьківщина» 2006 року за поданням гр. ОСОБА_4, в якого працював на той час у приватній фірмі.»;

- «Під місцеві вибори 2015 року ОСОБА_4 через обласне бюро з грубими порушеннями статуту партії протягує рішення про зміну керівництва. Похапцем проводяться фальшиві загальні збори, на яких з 250 членів організації присутні 19 куманьків і ОСОБА_7 обирається головою. По липових документах органи юстиції на місці реєструють нового керівника».

Суди встановили, що з 12 листопада 2015 року ОСОБА_4 є депутатом Южноукраїнської міської ради VII скликання.

При відмові у задоволенні позову суди вважали, що автор статті висловив свою думку щодо особи позивача та його діяльності. З метою привернути увагу громадськості, відповідач виразив суб'єктивні оціночні судження, свій особистий погляд про дії позивача, недоліки у його роботі та власну оцінку його поведінки. Вони свідчать про критичну оцінку дій та поведінки позивача. Суб'єктивні думки, і погляди, в силу вимог закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а тому не можуть бути спростовані у визначений позивачем спосіб. На цій підставі зробили висновок про те, що інформація поширена у статті є оціночними судженнями, а тому позов про спростування інформації задоволенню не підлягає. З урахуванням відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог у частині спростування недостовірної інформації, суд зробили висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із цими висновками судів з таких підстав.

Згідно 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов'язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов'язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об'єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Безсумнівно, пункт 2 статті 10 дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв'язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів погоджується із висновками судів про відмову в задоволенні позову, оскільки задоволення позову становитиме втручання у здійснення свободи вираження поглядів, передбачене в статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель