Провадження№2/760/3371/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в листопаді 2017 р. звернулась до суду з даним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, шляхом зняття з реєстраційного обліку за даною адресою.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1.

Зазначену квартиру позивач придбала у ОСОБА_4, 30.05.2017 р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., за реєстром №4638.

Право власності на квартиру зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, відповідно до інформаційної довідки №88406278 від 30.05.2017 р.

Відчужувана квартира належала попередньому власнику одноособово на підставі свідоцтва про право власності, виданого ВО «Київприлад» міста Києва від 04 квітня 1994 року, згідно з розпорядженням №275 від 04 квітня 1994 року, дублікат якого виданий із розпорядженням відділу приватизації державного житла управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом'янської районної в м. Киві державної адміністрації від 10 березня 2017 року №19 та зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 березня 2017 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна.

Відповідно до умов договору купівлі-продажу, попередній власник зобов'язався зняти з реєстрації всіх зареєстрованих осіб із займаної площі протягом 14 днів. Частково попередній власник виконав свої зобов'язання та зняв себе з реєстрації місця проживання в квартирі.

Відповідно до довідки №108-27/1410 ж, виданої 26 травня 2017 року, Відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, згідно з реєстром територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані три особи - ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Позивач зазначає, що в квартирі залишилися зареєстрованими: ОСОБА_2 та ОСОБА_3. В зв'язку з тим, що попередній власник не спілкується з відповідачами, він не зміг домовитися з ними щодо зняття їх з реєстрації місця проживання.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач вимушена була звернутися до суду з позовом за захистом свої прав та інтересів.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи, повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, позов просила задовольнити та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Згідно вимог ст. 280 Цивільного Процесуального Кодексу України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.

Так, дослідивши матеріали справи‚ суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.05.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., за реєстром №4638 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.05.2017 р.

Згідно даного договору купівлі-продажу від 30.05.2017 р. вбачається, що позивач ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки №108-27/1410 ж, виданої 26 травня 2017 року, Відділом з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, згідно з реєстром територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані три особи - ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Відповідно до п. 9 договору купівлі-продажу від 30.05.2017 р., сторони домовилися про те, що Продавець зніме з реєстрації всіх зареєстрованих осіб із займаної площі протягом 14 днів.Квартира повністю звільнена та передана для безперешкодного володіння, користування та розпоядження нею з боку Покупця 30 травня 2017 року.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зняті з реєстраційного обліку.

Позивач просить визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, посилаючись на те, що реєстрація відповідача перешкоджає позивачу розпоряджатись власністю.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння».

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Таким чином, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз зазначених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Виходячи з вищенаведеного, право власності позивача на спірну квартиру, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку та порушується на даний час.

Крім того, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення прав членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

За змістом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача щодо зобов'язання зняти відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується.

З огляду на викладене, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 320,00 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 273, 280-284,289, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь держави 320,00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави 320,00 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: Кушнір С.І.