ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року

м.Суми

Справа №591/6125/18

Номер провадження 22-ц/788/2131/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

сторони:

скаржник ОСОБА_1,

представник скаржника - адвокат ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану через представника - адвоката ОСОБА_2

на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2018 року, постановлену у складі судді Кривцової Г.В. в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст ухвали складено 18 жовтня 2018 року,-

в с т а н о в и в:

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Лазюка Д.М. про накладення штрафу в розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів.

Скаргу мотивує тим, що 06 червня 2011 року Зарічним районним судом м. Суми було видано виконавчий лист №2-1946/2011 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.04.2011 року до її повноліття.

З того часу ОСОБА_1 сплачував аліменти добровільно, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок матері дитини - ОСОБА_5 Протягом останніх років боржник проживає та працює за кордоном, тому щомісячним перерахуванням аліментів займаються його родичі. За 9 місяців 2018 року ОСОБА_1 сплачено аліментів на суму 13500 грн.

05 жовтня 2018 року боржнику від державного виконавця Печерського районного відділу ДВС м. Києва Лазюка Д.М. була надіслана постанова від 28.09.2018 року про накладення на нього штрафу у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів, яка складає 58833 грн 38 коп.

Вважає, що постанова державного виконавця від 28.09.2018 року про накладення на ОСОБА_6 штрафу у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів є незаконною, оскільки ОСОБА_6 не отримував попередження державного виконавця про наявність боргу.

Тому просив, скасувати постанову державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Лазюка Д.М. від 28.09.2018 року про накладення штрафу в розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів на боржника ОСОБА_1 в сумі 58833 грн 38 коп.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Лазюк Д.М. у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою адвокат ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.

При цьому вказує на те, що суд помилково послався на п.6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 13.10.2010 року «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби». Крім того, згідно ст. 447 ЦПК України сторони мають право звернутись до суд із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, тобто її скарга підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1946/2011 виданого Зарічним районним судом м. Суми від 06 червня 2011 року, державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Лазюк Д.М. винесено постанову від 28.09.2018 року про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості зі сплати аліментів в сумі 58833,38 грн.

За змістом скарги ОСОБА_1, він вважає неправомірними дії державного виконавця щодо накладення на нього штрафу у розмірі 58833,38 грн за невиконання судового рішення і тому просить скасувати зазначену постанову від 28.09.2018 року.

Відмовляючи у відкритті провадження в справі за скаргою ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов висновку, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як встановлено п.16 ч. 3 ст. 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частиною 2 ст. 74 Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З урахуванням вищенаведеного можна зробити висновок, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 06 червня 2018 року (справа № 127/9870/16-ц.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану через представника - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Т. А. Левченко

Судді: О. Ю. Кононенко

С. Г. Хвостик