Справа № 369/5756/17
Провадження № 2/369/725/18
РІШЕННЯ

Іменем України

08.06.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

за участі секретаря Водала А.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що з 30 жовтня 2002 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Хоч в 2011 році шлюб між ними був розірваний, але вони продовжували проживати однією сімєю, вести спільне господарство. У період перебування в зареєстрованому шлюбі н, ими була придбана земельна ділянка, а в 2006 році був отриманий державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1. На даній земельній ділянці ними було розпочато будівництво житлового будинку. Спільне життя не склалось, проживають окремо. У добровільному порядку поділити майно не можуть. Вказав, що житловий будинок хоч і недобудований, але стан готовності дозволяє поділити та використовувати його для проживання.

Просив суд визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,08га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на ? частину констркутивних елементів, будівельних матеріалів та іншого майна, що було використане у процесі самочинного будівництва, які знаходяться на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

При розгляді справи позивач подав заяву про зміну предмету позовних вимог. Зазначив, що будівництво житлового будинку є закінченим, будинок введений в експлуатацію та право власності на нього вже зареєстровано за відповідачкою.

Остаточно просив суд визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,08га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку загальною площею 109,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що він перебував з відповідачкою з 2002 року. У 2009 році посварились, тому була подана заява та шлюб за рішенням суду був розірваний. Але це тривало недовгий час, вони знов помирились і знову посали проживати як одна сім'я, хоч шлюб більше не реєстрували. Певний час вимушено проживав в Криму разом з їхнім сином, щоб дитину не переводити до іншої школи. Потім повернувся, але весь цей час їх відносини не змінились, це була справжня сім'я, зі своїми обов'язками, вели спільне господарство, разом приймали рішення, в тому числі щодо придбання земельної ділянки, будівництва житлового будинку. Разом проживали десь до лютого 2015 року. Потім довгий час відповідачка вмовляла його не подавати позов, та вирішити питання щодо поділу майна мирним чином. Тому його право було порушено відповідачкою лиш нещодавно, тому і подав позов до суду. Просили задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Суду пояснив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2002 по 2009 рік. Щодо подальшого спільного проживання як одна сім'я без реєстрації шлюбу - матеріали справи не містять такі докази. Дійсно, земельна ділянка була придбана в період зареєстрованого шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Але відповідач з часу розірвання шлюбу мав час на захист свого права, але ним не скористався, тому пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Після розірвання шлюбу відповідачка самостійно будували будинок, тому і зареєструвала його на своє ім'я. Тому в цій частині позовні вимоги є безпідставними. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задоволити частково, виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що 30 жовтня 2002 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у Боярському міськвиконкому Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

08 лютого 2011 року було зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції в Київській області.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

19 липня 2003 року між ОСОБА_5, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,080га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

11 жовтня 2006 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,080га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

З наявного в матеріалах справи копії технічного паспорту станом на 21 серпня 2010 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться житловий будинок 2010 року побудови.

Рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №104 від 31 серпня 2011 року надано дозвіл ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на переобладнання житлового будинку з одноквартирного та двоквартирний по АДРЕСА_1.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №111959486 від 28 січня 2018 року вбачається, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 109,3 кв.м, житловою площею 96,4 кв.м.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Оскільки спірна земельна ділянка придбана сторонами в період зареєстрованого шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя і частки є рівними.

Представник відповідача не заперечував щодо того, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, але просив відмовити в задоволенні позову в цій частині через пропуск позивачем строку позовної давності, зважаючи, що шлюб між сторонами був розірваний ще в 2009 році.

При вирішенні питання про пропуск позивачем строку позовної давності суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-258цс15.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Так, в судовому засіданні з показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мали нормальні відносини, жодних перешкод позивач не мав щодо володіння, користування житловим будинком та земельною ділянкою. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 після розлучення вчинялись дії, спрямовані на порушення права ОСОБА_1 на його частину земельної ділянки, натомість в матеріалах справи є заяви відповідача щодо оголошення перерви для оформлення документів, вирішення питання мирним чином. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що посилання представника відповідача на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності є необґрунтованим, та задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.

Разом із тим, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно.

За ст. 256 ЦПК України (чинного на час подання позову) суди розглядають справи про встановлення фактів проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

При розгляді справи відповідач заперечував щодо тверджень ОСОБА_1 про проживання ними після розірвання шлюбу саме як подружжя, усталених та притаманних подружжю відносин між ними не збереглось та набуте майно не є спільним сумісним майном подружжя. Доказів встановленого факту, що має юридичне значення, а саме проживання однією сім'єю позивачем суду не надано. Зважаючи, що позивач просив поділити житловий будинок саме як придбане за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому в задоволенні вимог в цій частині суд відмовляє.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину земельної ділянки площею 0,08га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області (пп.15.5 п.15 ч.1 Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22 червня 2018 року.

Суддя