Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 2-2991/11

провадження № 61-6140св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року у складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2011 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 14 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 15-399-028К, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 660 тис. грн під 17 % річних з кінцевим терміном повернення до 14 лютого 2023 року. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договором станом на 07 липня 2011 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 2 939 072 грн 77 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 575 647 грн 21 коп., заборгованість за процентами - 87 336 грн 06 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань з повернення кредиту та процентів - 2 276 098 грн 50 коп. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 14 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 15-399-028П, за яким поручитель зобов'язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, відсотків і неустойки. Враховуючи викладене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 939 072 грн 77 коп. та понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2012 року у складі судді Макарова В. О. позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості в розмірі 2 939 072 грн 77 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 грн і збору на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 325 967 грн 27 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 575 647 грн 21 коп., за процентами - 87 336 грн 06 коп. та за пенею - 662 984 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати у розмірі 1 820 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів того, що вимоги про дострокове повернення у повному обсязі кредитних коштів були направлені банком та отримані боржником і поручителем. Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини справи уваги не звернув, не з'ясував, чи змінився строк виконання зобов'язання за кредитним договором та чи припинилася за встановлених судом обставин дія договору поруки. Крім того, задовольняючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 (поручителя) та зменшуючи розмір пені, яка підлягає стягненню з боржника ОСОБА_1, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про зменшення її розміру, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 судом не розглядалася.

Останнім рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2012 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором та судових витрат скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено. В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у зв'язку з неналежним невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором 08 квітня 2010 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» направив боржнику та поручителю вимоги про дострокове повне погашення заборгованості. Враховуючи умови направленої вимоги, боржник повинен був її задовольнити протягом 10 банківських днів. Таким чином, у позивача виникло право пред'явити позовні вимоги до поручителя протягом шести місяців, починаючи з травня 2010 року, а з позовом банк звернувся до суду лише 29 серпня 2011 року. Позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 як поручителя про стягнення заборгованості є безпідставними у зв'язку з припинення поруки. В решті рішення місцевого суду є правильним. Доводи апеляційної скарги з приводу зменшення пені підлягають відхиленню, оскільки відповідачем ОСОБА_1 рішення не було оскаржено, а повноважень щодо представництва його інтересів у суді ОСОБА_2 надано не було.

08 липня 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що порука є припиненою. Вимоги про дострокове погашення заборгованостіні позичальник, ні поручитель не отримували, що було підтверджено ними під час розгляду цієї справи. Тому банком не було змінено строк виконання основного зобов'язання.

23 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у вказаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 лютого 2018 року справу № 2-2991/11 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відповідачі не подали відзив на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами першою, другою статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судами встановлено, що 14 лютого 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 15-399-028К, за яким позичальнику надано кредит в сумі 660 тис. грн під 17 % річних строком до 14 лютого 2023 року.

Згідно з пунктом 2.2 кредитного договору для обліку наданих кредитних ресурсів банк відкрив позичальнику рахунок № 0001.

За прострочення повернення кредитних ресурсів позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами (пункт 6.1 кредитного договору).

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 14 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 15-399-028П, за яким поручитель зобов'язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, відсотків і неустойки.

Відповідач ОСОБА_1 не виконував належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, що призвело до виникнення у нього заборгованості перед банком, яка на 07 липня 2011 року становила 2 939 072 грн 77 коп., з яких: 575 647 грн 21 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 87 336 грн 06 коп. - заборгованість за процентами, 2 276 098 грн 50 коп. - пеня.Вказаний розмір заборгованості підтверджується наданим банком розрахунком.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14.

Згідно з пунктом 3.4 кредитного договору банк має право припинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику у продовженні строку дії цього договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов цього договору, зокрема, у випадку коли позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або на сплату процентів. У випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів та сплату процентів позичальник зобов'язаний здійснити повне погашення заборгованості за цим договором, тобто повернути отримані кредитні ресурси та сплатити всі проценти протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту отримання вимоги банку.

У випадку несвоєчасного повернення кредиту або несвоєчасної сплати процентів за користування кредитними ресурсами, як у випадку настання строку повернення кредиту (його частини) та/або строку сплати процентів, так й у випадку виникнення відповідно до умов цього договору зобов'язання позичальника достроково повернути кредит та сплатити проценти, банк має право видати наказ про примусову сплату боргового зобов'язання. Зазначене положення є правом, а не обов'язком банку, та не звільняє позичальника від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитом (пункт 3.6 кредитного договору).

Згідно з пунктом 2.3 договору поруки у випадку непогашення боржником заборгованості за кредитним договором протягом 1-го календарного дня з моменту настання строку сплати процентів, основного боргу або комісійної винагороди у кредитора виникає право вимоги сплати боргу в повному обсязі до поручителя.

У випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором у зазначені у договорі строки поручитель зобов'язується не пізніше 2-х банківських днів з моменту повідомлення його кредитором (письмового або телетрансмісійного) про невиконання боржником прийнятих на себе зобов'язань сплатити грошову суму, яку вимагає кредитор, шляхом її перерахування на рахунок кредитора будь-яким способом, вказаним кредитором (пункт 3.1 договору поруки).

Пунктом 5.1 договору поруки передбачено, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений -14 лютого 2023 року.

Виходячи з умов договору поруки та положень статті 599 ЦК України, строк виконання основного зобов'язання вважається зміненим кредитором на наступний день після спливу 2-х банківських днів з моменту повідомлення (письмового або телетрансмісійного) поручителя про дострокове виконання боргових зобов'язань.

Установлено, що у зв'язку з неналежним виконання зобов'язань за кредитним договором 08 квітня 2010 року банком були направлені письмові вимоги позичальнику та поручителю про дострокове погашення кредиту, в яких запропоновано протягом 30-ти банківських днів з моменту отримання цих листів-претензій сплатити банку заборгованість за весь період користування кредитними коштами.

Отже, як умовами кредитного договору та договору поруки, так і надісланими банком відповідачам письмовими вимогами про дострокове погашення кредиту зміна кредитором строку виконання основного зобов'язання була пов'язана ним з отриманням відповідачами пред'явлених до них відповідних вимог.

Факт отримання вказаних листів-претензій відповідачами заперечувався.

Висновок апеляційного суду про те, що кредитор реалізував своє право, передбачене статтею 1050 ЦК України, і змінив строк виконання основного зобов'язання, надіславши 08 квітня 2010 року вимоги позичальнику і поручителю про дострокове повернення кредиту, ґрунтується на неправильному застосуванні до спірних правовідносин вищенаведених норм матеріального права.

Оскільки з матеріалів справи не вбачається, що відповідачі отримали вимоги кредитора, то місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно як з позичальника ОСОБА_1, так і з поручителя ОСОБА_2

Суд першої інстанції встановив усі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та ухвалив у вищевказаній частині законне й обґрунтоване рішення.

Тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Разом з цим відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України, з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення судових рішень судів попередніх інстанцій, щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду самостійно зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки (2 276 098 грн 50 коп.) значно перевищує розмір боргового зобов'язання (662 983 грн 27 коп.), суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України, яка підлягала застосуванню.

За таких обставин, з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, Верховний суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру пені до розміру заборгованості за тілом кредиту та процентами.

Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитним договором становитиме 1 325 966 грн 54 коп., з яких: 575 647 грн 21 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 87 336 грн 06 коп. - заборгованість за процентами, 662 983 грн 27 коп. (575 647 грн 21 коп. + 87 336 грн 06 коп.) - пеня.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором - зміні.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Позивачем заявлено позов про стягнення заборгованості в розмірі 2 939 072 грн 77 коп., а Верховним Судом указані вимоги задоволено частково на суму 1 325 966 грн 54 коп., що становить 45,12 %.

За подання касаційної скарги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» сплатило 3 387 грн 60 коп. 45,12 % від цієї суми становить 1528 грн 49 коп., які підлягають стягненню в рівних частинах з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2016 року скасувати.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2012 року в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 14 лютого 2008 року № 15-399-028К в розмірі 1 325 966 (один мільйон триста двадцять п'ять тисяч дев'ятсот шістдесят шість) грн 54 коп.

В решті рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 11 липня 2012 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» по 764(сімсот шістдесят чотири) грн 25 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги, з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний