АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 753/8225/17-ц Головуючий у суді першої інстанції: Трусова Т.О.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1926/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

при секретарі Маличівській Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування квартирою.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування квартирою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності в рівних частках йому та неповнолітньому ОСОБА_5 Спірна квартира складається з двох ізольованих жилих кімнат площею 16,3 кв.м. та 12,6 кв.м. Після смерті батька у нього з ОСОБА_4, законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 почали виникати конфлікти з приводу користування квартирою, які мирним шляхом вирішити неможливо. Посилаючись на те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою і відмовляється добровільно вирішити питання користування нею, позивач просив встановити порядок користування квартирою, відповідно до якого виділити йому в користування кімнату площею 12,6 кв.м. з лоджією, а відповідачу - кімнату площею 16,3 кв.м., місця загального користування залишити у спільному користуванні співвласників.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування квартирою задоволено. Встановлено порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1, відповідно до якого виділено в користування ОСОБА_6 ізольовану жилу кімнату площею 12,6 квадратних метрів з лоджією, а в користування ОСОБА_5 - ізольовану жилу кімнату площею 16,3 квадратних метрів. Місця загального користування залишено у спільному користуванні співвласників. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 640 гривень.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, мотивуючи тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що внаслідок задоволення позову спірне житло стало фактично комунальною квартирою, що по суті не вирішило спір між її співвласниками. Виділивши позивачу в користування одну із двох кімнат призвело до необхідності спільного проживання - трьох осіб- відповідача, їі дочки 1996 року народження та сина 2001 року народження в одній житловій кімнаті, що є порушенням норм житлового права. Судом першої інстанції не враховано, що відповідач з дітьми постійно проживають у спірній квартирі, вона одноособово утримує приміщення, позивач витрат по утриманню свої частини майна не несе. Крім того, судом проігноровано ту обставину, що позивач не навів доводів, що він потребує поліпшення свого житлового становища, а вказана ним кімната розміром 12,6 кв.м. необхідна йому для особистого проживання, зокрема він не висуває вимог стосовно вселення в спірну квартиру. Звернула увагу на той факт, що позивач забезпечений житлом, проживає разом з дружиною та дитиною в 3-х кімнатній квартирі АДРЕСА_2, загальною площею 71,6 м.кв. та 42 м.кв. жилої, яку успадкувала його дружина, ОСОБА_7, ще в січні 2016 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах - п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VІІІ .

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5, підтримала доводи апеляційної скарги, просила врахувати, що спірна квартира не може бути поділена в натурі, і сторонам неможливо виділити окремі ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, і спірні конфліктні відносини між співвласниками щодо порядку користування квартирою не вирішаться після виконання судового рішення, а навпаки ускладняться, оскільки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції при встановленні порядку користування квартирою не вирішено питання щодо розподілу особового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг в цій квартирі. Вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення в цілому не враховані норми Житлового кодексу, якими встановлено норму жилої площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу та передбачена заборона щодо заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя.

Позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги. У поданому відзиву на апеляційну скаргу посилався на те, що власниками спірної квартири в рівних частках є він та неповнолітній ОСОБА_5 Ним враховано, що неповнолітній ОСОБА_5 проживає в квартирі зі своєю матір'ю, тому просив залишити у користуванні неповнолітньої особи кімнату, яка за площею є більшою, забезпечивши при цьому дотримання вимоги щодо норми жилої площі як в м. Києві, яка становить не менш як 7,5 кв. м. жилої площі, так і в цілому по країні - 13,65 кв. м. Просив врахувати, що спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. Відповідні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі №6-1500цс15. Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки ніяким чином не можуть вплинути на його права, гарантовані Конституцією України, цивільним кодексом України щодо володіння та користування своєю власністю.

Третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи судом повідомлена у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у її відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що спірним жилим приміщенням є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності в рівних частках позивачу ОСОБА_6 та неповнолітньому ОСОБА_5 на підставі мирової угоди, визнаної ухвалою суду від 08.11.2011 у цивільній справі № 2-5467/11 про визнання права власності в порядку спадкування після смерті їх батька ОСОБА_8 (а.с. 14-15).

04.09.2012 право власності по Ѕ частин квартири вказаних осіб зареєстровано Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстраційним № 35377611 (а.с. 12).

Згідно з даними паспорта позивача до червня 2015 року місце його проживання було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3, а з 17.11.2015 він зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі (а.с. 8-10), проте фактично у ній не проживає.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем з одного боку та законним представником неповнолітнього співвласника ОСОБА_4 - з іншого, існує спір з приводу користування квартирою, що визнається сторонами та підтверджується висновком Дарницького РУ ГУ МВС України від 15.10.2015, складеного за результатами розгляду звернення позивача (а.с. 18).

За запропонованим позивачем варіантом порядку користування квартирою останній просив виділити в його користування найменшу у спірній квартири ізольовану жилу кімнату площею 12,6 квадратних метрів з лоджією, а в користування ОСОБА_5 - ізольовану жилу кімнату площею 16,3 квадратних метрів. Місця загального користування залишити у спільному користуванні співвласників.

Відповідач іншого порядку користування квартирою не запропонував.

Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, так і в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Відповідно положень статей 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації - стаття 358 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) останньої підлягає поділу в натурі, якщо сторонам можливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Отже, за змістом статей 319, 358 ЦК України встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно.

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що між співвласниками квартири АДРЕСА_1 виникла конфліктна ситуація, яка унеможлює добровільно встановити порядок користування спільним майном.

Досліджений судом першої інстанції технічний паспорт на квартиру свідчить про те, що спірна квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат площею 16,3 кв.м., 12,6 кв.м. та місць загального користування: кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору. Квартира обладнана двома лоджіями, виходи на які здійснюються з кімнати площею 12,6 кв.м. та з кухні (а.с. 16-17). Жила площа квартири складає 28,9 кв.м., а отже на кожного з співвласників припадає в користування по 14,45 кв.м. жилої площі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Встановивши у ході розгляду справи, що технічна характеристика квартири дозволяє виділити у користування кожному зі співвласників ізольоване приміщення, площа якого цілком відповідає розміру їх часток у праві власності на спільне майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виділ в користування позивача ізольовану жилу кімнату площею 12,6 квадратних метрів з лоджією, а в користування ОСОБА_5 - ізольовану жилу кімнату площею 16,3 квадратних метрів, залишивши місця загального користування у спільному користуванні співвласників.

З урахування характеру правовідносин сторін, які стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, колегія суддів вважає, що критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, що відповідає його частці у праві спільної часткової власності не є обов'язковим.

Таким чином, незначний відступ судом першої інстанції на 1,85 кв.м. від відповідності співвласникам реальних часток ідеальним не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

З огляду на ці обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог ОСОБА_6, оскільки він ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 (відповідач у справі) про те, що спірне житло стало фактично комунальною квартирою та призвело до необхідності спільного проживання трьох осіб в одній житловій кімнаті правового значення для справи не мають, так як ні законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_4, ні її дочка 1996року народження не є власниками спірної квартири, їх право у користуванні спірною квартирою є обмеженим та визначається у відповідності до вимог статті 405 ЦК України власником житлової площі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо невиконання позивачем обов'язку по утриманню квартири не входять до предмета доказування у спорі про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками, а тому відхиляються як безпідставні.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи скарги про необхідності доведення позивачем обставин щодо потреби в поліпшенні свого житлового становища для особистого проживання у виділеній кімнаті, оскільки за змістом права власності власникові належать як права володіння, так і користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до вимог статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивачем у судовому порядку документально підтверджено право власності на Ѕ частину спірної квартири, що дозволяє йому без наведення додаткових доказів на підтвердження свого права користування власністю фактично користуватися частиною спільного майна.

Твердження відповідача про те, що позивач проживає разом з дружиною та забезпечений житлом правового значення для справи не має, оскільки у відповідності до вимог статті 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2018 року.

Головуючий

Судді: