Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 483/508/15-ц

провадження № 61-24211 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5;

особа, яка подала апеляційну скаргу - компанія «Авангард Агро Трейд АГ»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Данилової О. О., Шаманської Н. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 21 листопада 2006 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким вона передала йому у борг 310 тис. доларів США терміном до 21 листопада 2013 року, що підтверджується відповідною розпискою, проте ОСОБА_4 борг не повернув. Тому 21 листопада 2013 року ОСОБА_4 склав розписку, якою зобов'язався переоформити на неї квартиру АДРЕСА_1, належну йому на праві приватної власності. Позивачка зазначала, що грошові кошти в сумі 310 тис. доларів США, які вона передала ОСОБА_4, були одержані нею від продажу власного житла та були спрямовані на придбання квартири відповідачами за умови подальшого переоформлення квартири на її ім'я.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У червні 2015 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що при укладенні договору позики між ним та ОСОБА_3 від 21 листопада 2006 року його було введено в оману, унаслідок чого він склав відповідну розписку, хоча ці кошти призначалися для придбання житла у м. Києві для його сім'ї під час шлюбу з дочкою позивачки - ОСОБА_5

Ураховуючи викладене ОСОБА_4 просив суд на підставі статей 203, 230 ЦК України визнати недійсним договір позики від 21 листопада 2006 року.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 червня 2015 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року у складі судді Казанлі Л. І. позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 21 листопада 2013 року ОСОБА_4 була складена розписка, за умовами якої у зв'язку з неможливістю повернути ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 21 листопада 2006 року, він зобов'язався до 21 листопада 2014 року переоформити на позивачку належну йому квартиру, тому вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірну квартиру суд вважав обґрунтованими. Підстав для визнання договору позики недійсним судом не становлено, оскільки сторонами досягнуто всіх істотних умов договору, ОСОБА_4 своїм підписом погодився на всі його умови і оспорив договір лише після звернення ОСОБА_3 з позовом про виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, компанія «Авангард Агро Трейд АГ» подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішенням суду визнано право власності на квартиру, яка знаходиться під арештом, накладеним 28 жовтня 2010 року державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби (далі - ВДВС) Миколаївського міського управління юстиції (далі - МУЮ) у ході виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 500 тис. доларів США на користь компанії «Авангард Шипярдс Інтернешнл АГ», правонаступником якої є компанія «Авангард Агро Трейд АГ».

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу компанії «Авангард Агро Трейд АГ» задоволено частково. Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позбавлення ОСОБА_4 права власності на квартиру, на яку як на нерухоме майно боржника з метою виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2009 року було накладено арешт, унеможливлює виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь Компанії «Авангард Агро Трейд АГ» суми боргу. Також суд зазначив, що норми статей 328, 392 ЦК України не передбачають визнання права власності на нерухоме майно у рахунок погашення позики.

Отже, судові рішення в частині вирішення зустрічного позову не оскаржуються, тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

У червні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що компанія «Авангард Агро Трейд АГ» має невизначений статус, оскільки не була залучена до участі у справі як третя особа. Крім того, на час ухвалення рішення апеляційним судом спірна квартира вже належала іншим особам.

Також апеляційний суд неправильно виклав обставини справи та ухвалив помилкове рішення. Між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики та додаткова розписка з вказівкою на те, що у разі неповернення коштів ОСОБА_4 у рахунок погашення боргу передає їй у власність належну йому квартиру АДРЕСА_1. Тобто фактично мав місце договір купівлі-продажу нерухомості з відкладальною умовою. Згідно з частиною третьою статті 334 ЦК право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Вважала її позов про визнання права власності на спірну квартиру обґрунтованим.

У жовтні 2017 року компанія «Авангард Агро Трейд АГ» подала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим. Зазначала, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби головного управління юстиції (далі - УДВС ГУЮ) у м. Києві перебуває виконавчий лист Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 червня 2010 року № у2-1500/09 (виконавче провадження № 32824056).

Зазначений виконавчий лист було видано на виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2009 року, якою було визнано мирову угоду між компанією «Авангард Агро Трейд АГ» та ОСОБА_4, у справі за позовом компанії «Авангард Агро Трейд АГ» до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу у розмірі 548 203 доларів 62 центи США. Згідно з вказаним судовим рішенням ОСОБА_4 повинен був у строк до 1 квітня 2010 року сплатити на користь компанії борг в сумі 500 тис. доларів США, а у випадку сплати після 1 квітня 2010 року додатково сплатити на користь компанії проценти у розмірі 10 % річних від невчасно сплаченої суми.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 умов мирової угоди, 10 вересня 2010 року державним виконавцем Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 червня 2010 року № у2-1500/09, виданого на примусове виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2009 року

28 жовтня 2010 року державним виконавцем Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ було винесено постанову про арешт всього належного ОСОБА_4 майна та заборону на його відчуження. Зазначений арешт чинний і по сьогоднішній день, що підтверджується інформаційною довідкою № 84378886 від 6 квітня 2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Рішення суду першої інстанції призвело до відчуження арештованого майна на користь іншої особи і унеможливило виконання судового рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2009 року у справі № у2-1500/09, оскільки спірна квартира була єдиним виявленим майном ОСОБА_4, достатнім для погашення хоча б частини боргу перед компанією. Отже, вказаним рішенням суду порушено права та завдано істотну шкоду інтересам компанії.

Додаткова розписка, на яку посилається ОСОБА_3, була складена вже після винесення ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2009 року, коли вже існувало прострочення ОСОБА_4 виконання зобов'язання з повернення позики.

ОСОБА_4 склав розписку у 2014 році, тобто тоді, коли вже було накладено заборону на відчуження всього його майна через невиконання зобов'язань перед компанією, а тому правочин із передачі нерухомого майна, що перебувало під арештом, є незаконним, та таким, що порушує права компанії «Авангард Агро Трейд АГ».

Таким чином, твердження ОСОБА_3 про те, що між сторонами мав місце договір купівлі-продажу із відкладальною умовою є помилковим, суперечить обставинам справи та нормам права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що 21 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, колишнім чоловіком її дочки - ОСОБА_5, було укладено договір позики, про що складено відповідну розписку, згідно якої ОСОБА_4 зобов'язався повернути ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 310 тис. доларів США до 21 листопада 2013 року.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_3 посилалась на те, що ОСОБА_4 борг у встановлений у розписці строк не повернув, тому 21 листопада 2013 року склав розписку, за умовами якої у зв'язку із неможливістю повернути суму боргу зобов'язався до 21 листопада 2014 року переоформити на ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4 на праві власності на підставі рішення апеляційного суду Миколаївської області від 24 лютого 2011 року, яким вказана квартира була виділена йому у власність в порядку поділу майна подружжя.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, компанія «Авангард Агро Трейд АГ» подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішенням суду визнано право власності на квартиру, яка знаходиться під арештом.

Установлено, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2009 року було визнано мирову угоду, укладену між компанією «Авангард Шипярдс Інтернешнл АГ», правонаступником якої є компанія «Авангард Агро Трейд АГ», і ОСОБА_4, за умовами якої останній зобов'язався сплатити у термін до 1 квітня 2010 року суму боргу у розмірі 500 тис. доларів США, а у випадку її несплати після зазначеної дати, зобов'язався сплатити проценти у розмірі 10 % річних від суми, що залишилась несплаченою.

Судом також установлено, що умови мирової угоди ОСОБА_4 не виконані, у зв'язку з чим 9 червня 2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва на виконання вказаної ухвали суду було видано виконавчий лист.

Під час здійснення виконавчих дій з примусового виконання вказаного виконавчого листа постановою державного виконавця Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника - ОСОБА_4

Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вказане обтяження було зареєстровано 27 грудня 2010 року за № 10664179.

Постановою державного виконавця Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ від 23 квітня 2012 року виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 10 частини першої статті 49, статті 38 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час здійснення виконавчих дій, виконавчий документ було направлено для виконання до управління ДВС ГУЮ у м. Києві у зв'язку із встановленням факту реєстрації за боржником на праві власності квартири АДРЕСА_1.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві від 11 червня 2013 року було відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління УДВС ГУЮ у м. Києві від 19 липня 2013 року змінено назву стягувача з компанії «АвангардШипярдс Інтернешнл АГ» на компанію «Авангард Агро Трейд АГ».

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 4 липня 2015 року було зареєстровано обтяження - арешт нерухомого майна ОСОБА_4 на підставі постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 22 липня 2015 року. Станом на 3 травня 2017 року єдиним нерухомим майном, що зареєстровано на праві власності за ОСОБА_4, є гараж в автогаражному кооперативі «Волга» у м. Миколаєві, загальною площею 24,2 кв. м, вартістю 3 639 грн.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 (справа № 1-33/2007 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_10) зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України 2004 року, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом цієї статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

З урахуванням наведеного компанія «Авангард Агро Трейд АГ» має право на оскарження судових рішень.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, установлених актами цивільного законодавства. Зокрема, відповідно до статті 335 ЦК України про передачу за рішенням суду в комунальну власність безхазяйної нерухомої речі; у порядку, встановленому статтею 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за рішенням суду.

Вирішуючи спір, апеляційний суд правильно виходив з того, що позбавлення ОСОБА_4 права власності на квартиру, на яку як на нерухоме майно боржника з метою виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2009 року накладено арешт, унеможливлює виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь компанії «Авангард Агро Трейд АГ» суми боргу, унаслідок чого ухвалене судом першої інстанції рішення завдає компанії шкоди, що призводить до несприятливих для неї наслідків. Відтак, у силу статті 292 ЦПК України 2004 року, компанія «Авангард Агро Трейд АГ» мала право оскаржувати в апеляційному порядку рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2015 року.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що складена ОСОБА_4 розписка від 21 листопада 2013 року, в якій він у рахунок погашення боргу за договором позики зобов'язався до 21 листопада 2014 року переоформити на ОСОБА_3 спірну квартиру, не є правочином, який надає підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на зазначене нерухоме майно за рішенням суду.

Доводи касаційної скарги про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна з відкладальною умовою, необґрунтовані, так як на час складенням ОСОБА_4 додаткової розписки від 21 листопада 2013 року, спірна квартира вже знаходилась під арештом на підставі постанови державного виконавця Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ від 28 жовтня 2010 року, вказане обтяження було зареєстровано 27 грудня 2010 року. Крім того, відповідний договір, у тому числі договір забезпечення виконання основного зобов'язання, між сторонами не укладався.

Посилання касаційної скарги на статтю 334 ЦК України безпідставні, оскільки вимоги про визнання договору, укладеного шляхом складення розписки від 21 листопада 2013 року, дійсним як договору купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_3 не заявлялись.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у позові ОСОБА_3, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 11 травня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк