Постанова

Іменем України

19 березня 2018 року

м. Київ

справа № 7750/1796/17

провадження № 61-9266 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова

від 10 липня 2017 року у складі судді Жук М. І. та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Вінгаль В. М., Лакізи Г. П., Онищенко О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5 про усунення відповідача від права на спадкування на Ѕ частину квартири

№ АДРЕСА_1, а також просила встановити факт прийняття нею спадщини на зазначену частку квартири після смерті ОСОБА_6

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла її мати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить Ѕ частина квартира АДРЕСА_1 Інша частина квартири на праві власності належить їй.

З березня 1991 року і по день смерті її мати проживала з нею у вказаній квартирі, відтак вона вважається особою, що прийняла спадщину.

У листопаді 2016 року їй стало відомо про наявність заповіту, яким її мати заповідала ОСОБА_5 належну їй частку квартири на випадок своєї смерті, а також про наявність спадкової справи, заведеної за заявою відповідача.

Посилаючись на те, що лише вона здійснювала догляд за матір'ю, що заповіт складено незаконним шляхом, оскільки спадкодавець, перебуваючи у віці 83 роки, не усвідомлювала значення своїх дій, просила позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що єдиним спадкоємцем після смерті

ОСОБА_6 є ОСОБА_5, на користь якої спадкодавець заповідала належне їй майно. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач вчиняла замах на життя спадкодавця ОСОБА_6 чи інших спадкоємців, або навмисно позбавила їх життя, а відтак відсутні правові підстави для усунення відповідача від спадкування, передбачені статтею 528 ЦК Української РСР 1963 року.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що приписами статті 528 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачено такої підстави для усунення особи від права на спадкування за заповітом, як ненадання спадкоємцем за заповітом допомоги спадкодавцю, який через похилий вік або тяжку хворобу перебував у безпорадному стані.

З огляду на те, що ОСОБА_5 вчинила дії, передбачені статтею 549 ЦК Української РСР 1963 року, та звернулась у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва, суд відхилив доводи апеляційної скарги про відсутність доказів прийняття спадщини відповідачем.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга, з урахуванням доповнень, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не урахували її доводів про те, що ОСОБА_5 не оплачувала комунальні послуги, не брала участь у благоустрої будинку, за спадкодавцем не доглядала, а своїми неправомірними діями відносно неї (позивача) спричинила погіршення стану здоров'я, у зв'язку з чим у неї виникають обгрунтовані побоювання, що відповідач має намір позбавити її належного їй на праві власності житла.

У березні 2018 року від представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просив касаційну скаргу

ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що суди попередніх інстанції дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідач не ухилялась від допомоги своїй бабі - ОСОБА_6 Про існування заповіту позивачу було відомо, у зв'язку з чим вона і не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. При цьому, за життя ОСОБА_6 не страждала на психічні розлади, усвідомлювала значення своїх дій, докази на підтвердження наведених обставин позивачем не надано.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

3 червня 1999 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповідала належну їй частину квартири онуці ОСОБА_5 (попереднє прізвище відповідача - ОСОБА_9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6

9 серпня 2000 року ОСОБА_5 звернулась до Першої чернігівської державної нотаріальної контори з письмовою заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак не отримала його, ураховуючи наявність спору щодо спадкового майна між нею та ОСОБА_4

З огляду на те, що правовідносини між сторонами виникли щодо спадкового майна ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, суди правильно застосували норми ЦК Української РСР 1963 року у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Частинами першою та другою статті 524 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно з частиною першою статті 528 цього Кодексу не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя.

Таким чином, законодавцем прямо передбачено випадки, за наявності яких може мати місце усунення особи від спадщини.

За приписами статей 10, 11, 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення рішень судів першої та апеляційної інстанцій у вказаній справі

(далі - ЦПК 2004 року) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання зазначених вимог законодавства, ОСОБА_4 не надала доказів на підтвердження обставин, за наявності яких наявні підстави для усунення ОСОБА_5 від спадкування.

Статтею 534 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Пунктом 2 частини першої статті 549 цього Кодексу передбачено, що спадкоємець вважається таким, шо прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частина друга статті 549 ЦК Української РСР 1963 року).

Установивши, що відповідач звернулась у встановлений законом шестимісячний строк з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суди правильно вважали безпідставними доводи ОСОБА_4 про відсутність доказів про прийняття спадщини.

Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_5 не оплачувала комунальні послуги, не брала участь у благоустрої будинку, за спадкодавцем не доглядала, не підтверджені належними та допустимими доказами, і не мають правового значення для вирішення спору з наведених позивачем підстав.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності, виходячи з підстав та предмету позову, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, наведені у касаційній скарзі доводи правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а зводяться лише до незгоди з ними.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник