Справа № 305/2251/15-ц
Провадження по справі 2/305/21/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.06.2018 Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді - Ємчук В.Е.

за участі: секретаря судового засідання Орос С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (далі Позивач) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідач) про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 2005 по 2010 роки. ОСОБА_2 09 липня 2012 року звернувся до ОСОБА_3 з проханням надати йому у борг кошти в сумі 160000 гривень, які необхідні йому були для придбання квартири. Позивач погодилася надати вказані кошти, а ОСОБА_2 зобовязався повернути цю суму до 05.12.2012 року. Позика була оформлена у виді розписки. На час звернення до суду ОСОБА_2 не повертає коштів, уникає зустрічей та не відповідає на телефонні дзвінки, чим відтягує виконання зобовязань. Аналізуючи ситуацію, що склалася, Позивач зрозуміла, що Відповідач не бажає повертати їй кошти. У звязку з наведеним просить стягнути в її користь з Відповідача борг в сумі 160000 гривень та судові витрати, що були понесені нею на оплату судового збору в сумі 1600 гривень.

Позивач, ОСОБА_3, в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просила відмовити у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи.

Відповідач, ОСОБА_2 та його представники про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, в судове засідання не зявилися повторно, отже суд вважає за можливе розглянути справу на підставі доказів, наявних у справі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно зі ст.ст.1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (кредитор) передає іншій стороні (позичальнику) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язаний повернути кредитору таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики вважається укладеним в момент передачі грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Суд в ході розгляду справи оглянув оригінал розписки, яка міститься у матеріалах справи, та встановив, що ОСОБА_2 написав 09.07.2012 року розписку про те, що він зобов'язується повернути борг в розмірі 160000 (сто шістдесят тисяч) гривень до 05.12.2012 року ОСОБА_3.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичними вимогами, що пред'являються.

Як уже зазначалося, на підтвердження боргових зобовязань ОСОБА_2 Позивач надала суду розписку. В ході розгляду справи представники Відповідача заперечували написання розписки саме ОСОБА_2, а відтак і боргових зобовязань перед ОСОБА_3, у звязку з чим, за їх клопотанням, ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 10.05.2018 року у справі було призначено почеркознавчу експертизу та витребувано від Державної прикордонної служби України дані про те, чи здійснював ОСОБА_2 перетин державного кордону України, адже представники відповідача стверджували, що ОСОБА_2 з квітня по грудень 2012 року перебував на території Російської Федерації, що унеможливлювало написання ним цієї розписки.

На виконання ухвали суду 17.11.2016 року було надано висновок №4/178, з якого вбачалося, що рукописні записи від імені ОСОБА_2 виконані не ОСОБА_2, а підпис у розписці від 09.07.2012 року виконаний, ймовірно, не ОСОБА_2, а іншою особою.

Однак, 21.02.2017 року Позивач в ході розгляду справи надала клопотання, в якому зазначала, що для проведення почеркознавчої експертизи експерту були надані зразки тексту написані не ОСОБА_2 та які не відбиралися в суді. Крім того, висновок експерта містить суперечливі дані - з одного боку на сторінці 5 зазначено про те, що вільні зразки підпису ОСОБА_2 відсутні й у той же час експерт робить висновок про те, що підпис у розписці ймовірно виконаний не ОСОБА_2 У звязку з наведеним просила призначити повторну почеркознавчу експертизу, для проведення якої відібрати у присутності працівників суду експериментальні зразки підписів та почерку Відповідача. з тим, щоб вони дійсно були зроблені самим Відповідачем, а не іншою особою.

У звязку з наведеним та зважаючи на те, що дійсно експериментальні зразки почерку та підпису судом у Відповідача не відбиралися, отже ухвалою Рахівського районного суду від 14 березня 2017 року, для зясування обставин справи, було призначено повторну почеркознавчу експертизу на визначення чи вчинений текст та підпис у розписці, яка є предметом позову, ОСОБА_2.

Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз 15 червня 2017 року був складений висновок №1682 про те, що рукописні записи, які починаються словами «Розписка» та закінчуються на другому фрагменті документу «Підпис ОСОБА_2 (підпис) від імені ОСОБА_2, розташований після запису «ОСОБА_2І.» на заключному фрагменті в розписці від 09.07.2012 року, виконані самим ОСОБА_2.

Крім того, згідно з повідомленням Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби, відомостей про перетинання державного кордону України у період з 01.04.2012 року по 31.12.2012 року громадянином України Маірна Нуцу, ІНФОРМАЦІЯ_1, в базі даних не було виявлено.

18.06.2018 року представник Позивача ОСОБА_4 вважаючи висновки експертів Львівського НДІСЕ такими, що суперечать матеріалам справи та викликають сумніви у їх правильності, надала суду клопотання про призначення повторної почеркознавчої експертизи з тими самими питаннями, що вже були поставлені експерту та на які експертом ЛНДІСЕ надано відповідь. Однак, на думку суду, оскільки клопотання не містило зазначення конкретних суперечностей та обставин таких сумнівів Позивача, висновок викладений зрозуміло та містив відповіді на поставлені питання, отже й підстав для призначення повторної експертизи в суду не було.

Крім того, необхідно зазначити, що оскільки, недійсність правочину у зв'язку з тим, що підпис в ньому вчинено за сторону іншою особою, законом прямо не встановлено, такий правочин є оспорюваним, він може бути визнаний недійсним при заявленні відповідного позову (ч. 3 ст. 215 ЦК України), але ОСОБА_2 такі вимоги заявлені не були.

Суд, установлюючи характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази й урахувавши правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України, з розписки, яка є предметом позову, встановив виникнення між сторонами договірно-зобов'язальних правовідносин, суть яких полягала у наданні позикодавцем позичальникові у власність грошових коштів у розмірі 160000 грн., а позичальник у свою чергу зобов'язувався повернути їх у строк та на умовах, установлених договором позики.

Враховуючи, що на час розгляду справи в суді Відповідач, ОСОБА_2, не надав суду жодних переконливих доказів на спростування доводів Позивача, не звертався до суду із заявами про застосування строку позовної давності, отже під час розгляду справи судом не встановлено підстав для звільнення Відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, суд вважає, що зобовязання порушене з вини Відповідача, а доводи ОСОБА_3Є базуються на правовому обґрунтуванні і порушене внаслідок цього право Позивача потребує судового захисту, шляхом стягнення ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 боргу за договором позики від 09.07.2012 року в сумі 160000 гривень.

Крім того, на підставі ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір, сплачений ОСОБА_3 при подачі даного позову до суду, в сумі 1600 гривень, слід стягнути з Відповідача в користь Позивача. Також, підлягає до стягнення з Відповідача в користь Позивача 5571 грн судових витрат, понесених ОСОБА_3 на оплату почеркознавчої експертизи згідно рахунку №412 від 03.04.2017 року та квитанції 0.0.755777757.1 від 28.04.2017 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2 в користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4 б, Чернівецької області борг в сумі 160000 грн (сто шістдесят тисяч гривень), 1600 грн (одну тисячу шістсот гривень сплаченого судового збору та 5571 грн (п'ять тисяч п'ятсот сімдесят одну гривню) витрат, понесених на оплату почеркознавчої експертизи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя: В.Е.Ємчук

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду: В.Е.Ємчук