Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 757/50707/17-ц

провадження № 61-38042 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: Пенсійний фонд України, Державна казначейська служба України,

представник Пенсійного фонду України - Сеніна Діана Павлівна,

третя особа - Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року у складі судді Москаленко К. О. та постанову апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2018 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Пенсійного фонду України, Державної казначейської служби України, третя особа - Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади.

Позовна заява мотивована тим, що з липня 2008 року вона перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова і отримувала пенсію за віком як державний службовець.

При призначенні їй пенсії до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова було надано довідку про складові її заробітної плати з 01 липня 2006 року по 30 червня 2008 року, згідно з якою до складу її заробітної плати при розрахунку пенсії не було включено матеріальну допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, індексацію заробітної плати та інші виплати на загальну суму у розмірі 18 914 грн 03 коп., які були нею одержані, та з яких було сплачено внески до пенсійного фонду.

У 2016 році вона дізналася про те, що отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються до заробітку (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Оскільки нею було сплачено внески та збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, у тому числі з матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та індексації заробітної плати, тому Пенсійний фонд України мав врахувати ці суми як складові заробітної плати ще у 2008 році. Крім того, постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2016 року зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова здійснити з 01 серпня 2016 року перерахунок їй пенсії з урахуванням усіх зазначених вище складових її заробітної плати.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих Пенсійним фондом України, щодо не нарахованої та не отриманої різниці у пенсії державного службовця за період з липня 2008 року по червень 2016 року з урахуванням індексу інфляції у розмірі 177 273 грн 52 коп. шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сума, яка не отримана позивачкою за період з липня 2008 року по червень 2016 року, є сумою недоотриманої пенсії, тобто у розумінні положень частини другої статті 22 ЦК України ця сума не є упущеною вигодою, унаслідок чого вказана норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому правові підстави для задоволення вимог позивачки про відшкодування шкоди відсутні.

Крім того, позивачка звернулась до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, оскільки до вимог про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих позивачці у зв'язку з не нарахованою та не отриманою сумою пенсії, строк позовної давності слід обчислювати з дня прийняття постанови Правління Пенсійного фонду України від 04 вересня 2013 року № 15-1 тобто, починаючи з 18 жовтня 2013 року з моменту, коли у позивача виникло право звернення до суду. Проте до суду вона звернулась з позовом лише 30 серпня 2017 року.

Постановою апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_4 залишена без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що не отримані позивачкою кошти за відповідний період, є сумою недоотриманої пенсії, тобто згідно з положеннями частини другої статті 22 ЦК України ці кошти не є упущеною вигодою (шкодою), а, отже, вказана норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, строк позовної давності щодо вимог позивачки про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих їй у зв'язку з не нарахуванням та не отриманням нею частини пенсії, слід обчислювати з дня прийняття постанови правління Пенсійного фонду України від 04 вересня 2013 року № 15-1 тобто, починаючи з 18 жовтня 2013 року, а саме з моменту, коли у неї виникло право звернення до суду. Проте до суду позивачка звернулась з позовом лише 30 серпня 2017 року, з пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що протиправна діяльність Пенсійного фонду України, яка виражалась у затвердженні форми довідки, що не включала усі складові заробітної плати, з якої сплачені внески до Пенсійного фонду України, та якою керуються у своїй діяльності районні управління пенсійного фонду, призвела до того, що позивачка понесла збитки, які полягали у недоотриманих доходах унаслідок порушення її цивільного права. Строк позовної давності нею не пропущено, оскільки про порушення свого права вона дізналась з моменту винесення постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2016 року в адміністративній справі.

У серпні 2018 року Пенсійний фонд України подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, Закон України «Про пенсійне забезпечення» до спірних правовідносин не застосовується, оскільки позивачка отримує пенсію відповідно до положень Закону України «Про державну службу». Не отримані позивачкою кошти є сумою недоотриманої пенсії, унаслідок чого ці кошти не є упущеною вигодою.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення частково не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_4 з липня 2008 року перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова і отримувала пенсію за віком відповідно до положень Закону України «Про державну службу».

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2016 року адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано протиправним рішення управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова від 29 квітня 2016 року щодо виключення з розрахунку при донарахуванні (перерахунку) пенсії ОСОБА_4 суми матеріальної допомоги на оздоровлення, суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та премій до Дня місцевого самоврядування. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова провести ОСОБА_4 донарахування (перерахунок) пенсії державного службовця з 01 червня 2016 року, включивши до складу заробітної плати суми матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та премій, а всього на суму 18 914 грн 03 коп. із збереженням проценту нарахування пенсії на момент її виходу на пенсію (80 %) та виплатити її у повному обсязі. Визнано протиправним рішення управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова від 29 квітня 2016 року щодо відмови ОСОБА_4 у перерахунку пенсії державного службовця у зв'язку з підвищенням зарплати державних службовців згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів». Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова перерахувати пенсію ОСОБА_4 з 01 червня 2016 року у зв'язку з підвищенням зарплати державних службовців згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» з урахуванням суми матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та премій, а всього на суму 18 914 грн 03 коп. із збереженням проценту нарахування пенсії на момент її виходу на пенсію (80 %) та виплатити її у повному обсязі. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 15-18).

У статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

ОСОБА_4 пред'явлено позов саме про стягнення упущеної вигоди, у тому числі на підставі положень статті 1173 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що сума, яка не отримана позивачкою за період з липня 2008 року по червень 2016 року, є сумою недоотриманої пенсії, тобто у розумінні положень частини другої статті 22 ЦК України ця сума не є упущеною вигодою, унаслідок чого вказана норма права не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому підстави для задоволення вимог позивачки про відшкодування шкоди відсутні.

Крім того, зазначений спір у частині сум з 01 червня 2016 року вирішено судовим рішенням в адміністративній справі саме як зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, тобто як спір із суб'єктом владних повноважень, тому безпідставні доводи касаційної скарги про те, що в іншій частині недоотриманої, на думку позивачки, пенсії, слід застосовувати норми ЦК України про упущену вигоду.

Проте колегія суддів не може погодитися з висновком судів про пропуск позивачкою строку позовної давності.

У статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суди у порушення вищевказаних положень закону не звернули увагу на те, що у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності, що є взаємовиключними підставами.

Таким чином, суди у порушення зазначених вище положень закону дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4, дійшли помилкового висновку про пропуск позивачкою строку позовної давності, оскільки це взаємовиключні підстави.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2018 року змінити, виключити з них посилання на відмову у позові у зв'язку з пропуском ОСОБА_4 строку позовної давності.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк