Справа №461/6567/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності

в с т а н о в и в:

31.08.2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 14 травня 2007 року придбала у ОСОБА_8 гараж, під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1. З моменту реєстрації договору купівлі-продажу від 14 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстраційним номером № 732 відбувся перехід права власності на гараж за договором від ОСОБА_8 до ОСОБА_4. 01 липня 2015 року ОСОБА_8 помер. У 2018 році ОСОБА_4 стало відомо, що 26 лютого 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 сину ОСОБА_8 - ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом, за яким останній успадкував вищевказаний гараж. Після видачі свідоцтва, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було здійснено реєстрацію права власності на гараж за ОСОБА_5. Позивач зазначає, що гараж не входив до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_8, оскільки на той час такий вже йому не належав, бо був відчужений позивачу 14 травня 2007 року. Вважає, що приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 неправомірно видано ОСОБА_5 свідоцтво на гараж та неправомірно здійснено реєстрацію права власності на такий на підставі свідоцтва. Просить позов задоволити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03 вересня 2018 року за заявою позивача застосовано заходи забезпечення позову шляхом заборони органам та субєктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій; акредитованим субєктам як субєктам державної реєстрації прав; територіальним органам Міністерства юстиції України), вносити зміни та відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації набуття, зміни або припинення речових прав на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04 вересня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

В судовому засідання 16 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_5 подав заяву про визнання позову, в якій вказав, що повністю визнає заявлені до нього ОСОБА_4 позовні вимоги, процесуальні наслідки визнання позову йому зрозумілі /а.с. 39, 40/.

17 жовтня 2018 року на адресу суду від приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 надійшли пояснення, в яких відповідач вказує, що 18 лютого 2016 року до неї звернувся, ОСОБА_5 з проханням про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8, який помер 01 липня 2015 року. 26 лютого 2016 року нею видане свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим №818 на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж) в будинку №1 по вулиці С.Людкевича в місті Львові. Вказує, що свідоцтво видавалось на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, посвідченого ОСОБА_10, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 14 березня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №444, дублікат якого видано ОСОБА_10, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 24 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1513, який був наданий ОСОБА_5. Перед видачею свідоцтва нею було здійснено всі пошуки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в якому жодних записів про договір купівлі-продажу гаража, посвідченого ОСОБА_9, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 14 травня 2007 року за реєстровим №732, на який посилається позивач не було знайдено. Державний реєстр правочинів з 01 січня 2013 року втратив чинність і не працював, отже, підстав для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину не було /а.с. 44/.

08 листопада 2018 року надійшла заява ОСОБА_7 про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2018 року вказану заяву задоволено /а.с. 57-60/.

13 листопада 2018 року третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_7 подано позовну заяву про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права спільної сумісної власності.

Заява мотивована тим, що 14 травня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться в будинку за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1. Згідно з п. 3 даного договору, покупець ОСОБА_4 стверджує, що її чоловік ОСОБА_7 дає згоду на купівлю нею вищевказаного гаража, що підтверджується його заявою від 14.05.2007 р. ОСОБА_7 надавав свою письмову згоду для придбання такого майна, оскільки грошові кошти, за яке воно придбавалося належали подружжю на праві спільної сумісної власності. Оскільки ОСОБА_4 не здійснила державної реєстрації права власності на предмет договору (гараж) то і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про те, що вона є власником такого. Внаслідок цього, після смерті продавця за договором, його син ОСОБА_5, звернувшись до нотаріуса з метою отримання спадщини після смерті свого батька успадкував вказаний гараж, отримавши свідоцтво про право на спадщину та здійснив реєстрацію права власності за собою на даний гараж. Відтак, внаслідок не здійснення реєстрації речових прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме права власності на вказаний гараж за ОСОБА_4 та отриманням спадщини ОСОБА_11 ОСОБА_7 був протиправно позбавлений права спільної сумісної власності на даний об'єкт нерухомого майна. Гараж не міг успадковуватися ОСОБА_11, оскільки такий не належав на праві власності померлому ОСОБА_8, а був набутий подружжям ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у спільну сумісну власність на підставі вищезгаданого договору купівлі-продажу. Просить позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору задоволити /а.с. 75-79/.

21 листопада 2018 року представник позивача подав відзив на позовну заяву третьої особи, в якому вказав, що ОСОБА_4 не погоджується з твердженнями, викладеними у позовній заяві про те, що внаслідок її бездіяльності ОСОБА_7 було позбавлено спільної сумісної власності на спірний гараж. Жодних протиправних дій щодо Фриса ОСОБА_7 ОСОБА_12 не вчиняла, його права та охоронювані законом інтереси ніяким чином не порушувала /а.с. 94-96/.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 21 листопада 2018 року позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_7 прийнято до спільного розгляду та обєднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті /а.с. 108, 109/.

Представник позивача у судовому засіданні позов підримав з підстав, викладених у такому та просив позовні вимоги задоволити. Щодо позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору поклався на розсуд суду.

Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору щодо первісного позову поклався на розсуд суду, щодо позову третьої особи, то такий підтримав та просив задоволити.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином. У заяві про визнання позову просив проводити розгляд справи без його участі /а.с. 39, 40/.

Відповідач ПН ЛМНО ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, про час, дату та місце судового засідання повідомлена належним чином. Згідно пояснень просила проводити розгляд справи без її участі /а.с. 44/.

Суд вважає, що справу можливо слухати у відсутності учасників справи, які в судове зсідання не зявилися, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісний позов та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору належить задоволити, з наступних підстав.

Між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 14 травня 2007 року був укладений договір купівлі-продажу гаража, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстраційним номером №732 /а.с. 6/. Даний договір було зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним номером: 2082120 (номер витягу: 3968531 від 14 травня 2007 року) /а.с. 7, 8/. Згідно договру ОСОБА_4 придбала належне ОСОБА_8 нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1.

Згідно ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення Договору), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення Договору), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення Договору), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

За умовами договору, право власності на гараж виникло у ОСОБА_4 з моменту державної реєстрації Договору (п. 9 Договору).

Таким чином, ОСОБА_4 набула право власності на приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1, 14 травня 2007 року, тобто з моменту державної реєстрації правочину. З 2007 року даний договір ніким не оспорювався і не був визнаний недійсним. Дані обставини підтверджують факт настання правових наслідків правочину. Будь-яких доказів на спростування цих обставин суду не надано.

Як встановлено матеріалами справи, 01 липня 2015 року ОСОБА_8 помер /а.с. 10/. Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13 була заведена спадкова справа.

20 жовтня 2015 року ОСОБА_5, як спадкоємець померлого, подав заяву про прийняття спадщини /а.с. 113/.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26 лютого 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого за реєстровим №818 ОСОБА_5 отримав право власності на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), площею 18,1 кв.м, в будинку №1 (один) по вулиці С.Людкевича в місті Львові /а.с. 180/. У свідоцтві вказано, що нежитлове приміщення належало спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень способом викупу, посвідченого ОСОБА_10, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 14 березня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №444, дублікат якого видано ОСОБА_10, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 24 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1513.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, гараж під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1 не входить до спадкового майна померлого ОСОБА_8 Даний гараж 14 травня 2007 року був відчужений ОСОБА_4

Враховуючи, що ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на гараж під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1, суд вбачає наявність підстав, передбачених ст. 1301 ЦК України, для визнання свідоцтва недійсним, а також скасування державної реєстрації права власності, внесеної до Державного реєстру запису на підставі свідоцтва, у зв'язку з тим, що його видача порушує права інших осіб, зокрема права ОСОБА_4, якій це приміщення належало на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2007 року.

Відтак позовні вимоги первісного позову та позову третьої особи в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 26 лютого 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 ОСОБА_14 ОСОБА_15 та скасування рішення (реєстраційний запис) державного реєстратора - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права приватної власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення напівпідвалу підлягають задоволенню.

Розглядаючи позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в частині позовної вимоги про визнання за ОСОБА_7 та ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться в будинку за адресою м. Львів, вул. С.Людкевича, 1 суд виходить з наступного.

03 березня 1994 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстровано Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 358 /а.с. 80/.

На підставі рішення Галицького районного суду міста Львова від 22 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був розірваний /а.с. 81,82/.

Під час шлюбу ОСОБА_4 набула у власність гараж, площею 18,1 кв.м, під літерою 6, за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1.

Згідно п. 3 даного Договору, покупець гр. ОСОБА_4 стверджує, що її чоловік гр. ОСОБА_7 дає згоду на купівлю нею вищевказаного гаража, що підтверджується його заявою від 14.05.2007 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуто; 3) мета придбання майна, яке дозволяє йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності, якщо належними та допустимими доказами не буде доведено, що це майно набуте одним із подружжя за особисті кошти.

З матеріалів справи вбачається, що на час придбання ОСОБА_4 гаражу на вул. С.Людкевича, 1 у м. Львові (14 травня 2007 року) сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, доказів про те, вони не проживали разом і не вели спільне господарство та гараж набуто ОСОБА_4 за кошти, які належали їй особисто суду не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку, що гараж, площею 18,1 кв.м, під літерою 6, за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1, був придбаний ОСОБА_7 та ОСОБА_4 за час шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться в будинку за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, ОСОБА_4 було сплачено судовий збір у розмірі 1409,60 грн. /а.с. 1/, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у рівних частках, тобто по 708,40 грн. з кожного.

Разом з тим, на підставі ч.1 ст.142 Цивільного процесуального кодексу України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» з наступними змінами, у звязку з визнанням відповідачем ОСОБА_5 позову, позивачеві необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_16, а з відповідача на корить позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 352,40 грн.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, суд вважає за необхідне сплачений судовий збір залишити за ОСОБА_7, оскільки питання щодо розподілу судових витрат третьою особою не ставилося.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 210, 316, 319, 321, 334, 346, 368, 392, 640, 657, 1218, 1301 Цивільного кодексу України, ст.ст. 8-14, 76-82, 141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та скасування державної реєстрації права власності та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в частині позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності задоволити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 818, видане 26 лютого 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_5, за яким ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_8, який помер 01 липня 2015 року, успадкував нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1.

Скасувати рішення (реєстраційний запис) державного реєстратора - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 28542825 від 02 березня 2016 року щодо права приватної власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1, прийняте на підставі свідоцтва про право на спадщину (серія та номер: 818) від 26 лютого 2016 року, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_5 та вилучити зазначений реєстраційний запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Повернути ОСОБА_4 з державного бюджету 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 (сорок) копійок судового збору, сплаченого при поданні позову, згідно квитанції №4965386 від 31.08.2018 року.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 (сорок) копійок сплаченого судового збору.

Стягнути з приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок сплаченого судового збору.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в частині позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності задоволити.

Визнати за ОСОБА_7 та ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на нежитлове приміщення напівпідвалу (гараж), під літерою 6, площею 18,1 кв.м., що знаходиться в будинку за адресою: м. Львів, вул. С.Людкевича, 1.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду . Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_4, адреса місця проживання: 79011, м.Львів, вул. С.Людкевича, 1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідачі: ОСОБА_5, адреса місця проживання: 79005, м.Львів, вул. І.Франка, 71/6а, РНОКПП НОМЕР_2.

приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, адреса місця перебування: 79011, м. Львів, вул. Паркова, 4/3.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_7, адреса місця проживання: 79011, м. Львів, вул. С.Людкевича, 1, РНОКПП НОМЕР_3.

Суддя Зубачик Н.Б.