Справа № 159/2763/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П.Ю.
Провадження № 22-ц/773/715/18 Категорія: 48 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,

позивача ОСОБА_2, та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 подану в її інтересах представником ОСОБА_5 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1997 року позивач з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, а з 25.12.2003 року у зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Ковельському районі Ковельського міськрайонного управління юстиції - шлюбі. Позивач вказує, що в період шлюбу за спільні кошти, сторонами було придбано житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1, для спільного проживання у ньому. Вказаний будинок на підставі договору купівлі-продажу №151 від 05.07.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Олєйніковою О.В. було зареєстровано за відповідачем. Проживаючи у шлюбі позивач займаючись підприємницькою діяльністю, часто їздив за кордон, оплачував та контролював будівельні роботи, проведення яких потребував придбаний будинок та не мав фізично можливості займатися оформленням документації, тоді як дружина мала більше вільного часу та постійно знаходилася вдома. Відтак, будучи зареєстрованим у вказаному будинку сторони разом проживали однією сім'єю та спільними зусиллями його утримували. Однак, через суперечності, що виникли із відповідачем, рішенням Ковельського міськрайонного суду від 12.10.2016 року, шлюб між сторонами було розірвано. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за відповідачем - ОСОБА_4

Просив суд визнати, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Ковельського району Волинської області, набутий ОСОБА_4 та ОСОБА_2, як подружжям під час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2018 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку № АДРЕСА_1

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.ст. 60,61 СК України, доведеним є той факт, що житловий АДРЕСА_1 був придбани подружжям під час шлюбу, отже є їх спільною сумісною власністю та відповідно до ст.70 СК України підлягає поділу, шляхом визання за позивачем права власності на 1/2 його частину.

Такі висноки суду є правильними та таким, що узгоджуються з нормаи права, які регулюють спірні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 16.03.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 25.12.2003 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 11.

Від спільного подружнього життя у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась донька ОСОБА_9.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.8), вбачається, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, на праві власності належить ОСОБА_4. Право власності зареєстровано 27.01.2011 року на підставі договору купівлі-продажу № 151 від 05.07.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Олєйніковою О.В. ( а.с.30).

Відповідно до нотаріально посвідчено заяви від 02 липня 2007 року ОСОБА_2 дав згоду на купівлю за спільні кошти та укладення договору купівлі-продажу будинку його дружиною ОСОБА_4, що розташований в АДРЕСА_1 ( а.с. 31).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина другастатті 372 ЦК України).

Установивши відсутність домовленості між сторонами про поділ майна за взаємною згодою, суд правильно вважав, що цей спір підлягає вирішенню у судовому порядку.

Відповідач, заперечуючи належність спірного будинку сторонам на праві спільної сумісної власності, не надала суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів про те, що будинок є її особистою власністю, тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя відповідачем не спростовано, що є її процесуальним обов'язком. Крім того в матеріалах справи містить письмова заява позивача ОСОБА_2 про те, що він надає свою згоду на укладання договору купівлі-продажу спірного житлового будинку за спільні кошти подружжя його дружині відповідачу по справі ОСОБА_7

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Враховуючи наведене, суд дійшов до правильного висновку, що будинок по АДРЕСА_1 належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому частки у них є рівними та позивачу належить 1/2 частина спірного будинку.

Посилання апелянта на те, що даний договір купівлі-продажу був укладений між нею та її сестрою і фактично є договором дарування, оскільки укладався з метою зменшення розміру державного мита не заслуговує на увагу та спростовується наступним.

У пунктах 4.1., 4.8. договору купівлі-продажу від 5 липня 2007 року зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами їм роз'яснено нотаріусом. Сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди. Зміст ст.ст. 182, 215-220, 319 334, 377, 383, 655-659 КЦ України та ст.ст. 81,103,120 ЗК України, ст.ст. 59,60, 65 СК України сторонам роз'яснено.

Даний договір був скріплений підписом ОСОБА_4. Як вбачається зі змісту даного договору нотаріусом було роз'яснено набувачу майна ст.ст. 59, 60, 65 СК України, які регулюють питання спільної сумісної власності подружжя. Відтак доводи апелянта про відсутність в даному договорі вказівки про те, що будинок набувається й спільну сумісну власність подружжя є необґрунтованими.

Крім того, як вбачається з рішення Ковельського міськрайонного суду від 01 грудня 2017 року у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 05.07.2007 року житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1- відмовлено. При цьому суд зазначив, що оскільки у ОСОБА_4 виникло право власності на спірний будинок, відтак відсутні підстави стверджувати про його фіктивність.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Враховуючи зазначене, хоч договір купівлі-продажу спірного житлового будинку був укладений відповідачем ОСОБА_4, однак остання перебувала в шлюбі, а тому даний договір укладений в інтересах сім'ї і об'єкт даного цивільного договору є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Так в судовому засіданні встановлено, що з моменту набуття спірного житлового будинку позивач та відповідач проживали у ньому та на рівні ним користувалися.

Доводи апеляційної скарги про те, що виключно за кошти ОСОБА_4 придбався будинок, оскільки лише вона працювала є безпідставними та необґрунтованими.

Як вбачається з наданої відповідачем копії трудової книжки в період з 2003 року по 2010 рік вона ніде не працювала, в цей час перебувала на обліку в центрі зайнятості, та за період з 2003 рік по 2007 рік (час придбання будинку) остання отримала 19925, 90 гривень соціальної допомоги по безробіттю.

Спірний житловий будинок був придбаний за 39266 гривень, тобто дана сума в три рази більша за ту, яку отримала за 4 роки сама ОСОБА_4, отримуючи соціальну допомогу по безробіттю, крім того слід зазначити, що на її утриманні знаходилась малолітня дитина, яку необхідно було харчувати, одягати, навчати.

В судовому засіданні позивач вказував, що в період спільного подружнього життя він часто їздив за кордон на роботу, займався іншою діяльністю , яка приносила прибутки з метою утримання сім'ї . Не заперечуючи даних пояснень позивача відповідач вказували, що коштів на придбання будинку ОСОБА_2 не надавав.

В судовому засіданні ОСОБА_4 заперечуючи позовні вимоги надавала взаємовиключні пояснення щодо набуття спірного будинку. Зокрема, ОСОБА_4 спочатку вказувала про те, що за даний будинок кошти не сплачувались, в силу певних домовленостей в родині, в подальшому вказувала про придбання даного будинку виключно за власні кошти.

Таку непослідовність пояснень відповідача, колегія суддів трактує, як намагання уникнути поділу майна між нею та позивачем.

Доводи апеляційної скарги про вкладення в ремонт спірного будинку коштів виручених від продажу у 2009 році будинку в с. Секуль, який отриманий у спадок від батька, є бездоказовими та такими, що не впливають на висновки суду щодо правового статусу житлового будинку АДРЕСА_1, як спільного майна подружжя.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з'ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Вказівки апелянта про наявність у Єдиному державному реєстрі судових рішень двох судових рішень у даній цивільній справі, які різняться між собою описовою частиною рішення не є підставою для скасування правильного та законного рішення, оригінал якого міститься в матеріалах справи та скріплений підписом судді під головуванням якого таке рішення постановлено. Саме той текст судового рішення, який міститься в матеріалах справи, був виданий усім учасникам справи.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4, подану в її інтересах представником ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: