Єдиний унікальний номер судової справи 490/3666/17
Номер провадження 22-ц/4812/114/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

03 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 заочне рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 21 липня 2017 року, під головуванням судді Гуденко О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 17 травня 2013 року за №323, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А.А., є власником квартири АДРЕСА_1.

Попереднім власником цього майна був ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. 15 червня 2005 року за реєстровим №1982.

Натепер позивач позбавлений можливості вільно користуватися, володіти та розпоряджатись зазначеним нерухомим майном, оскільки там зареєстровані та фактично проживають відповідачі ОСОБА_4, з 29 липня 2009 року, та ОСОБА_7, з 06 липня 2006 року, які вселились до зазначеної квартири зі згоди її попереднього власника ОСОБА_9

При цьому, відповідачі не є родичами позивача, спільне господарство з ним не ведуть, участі в утримані квартири не приймають.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що відповідачі втратили право користування квартирою у зв'язку з припиненням права власності попереднього власника, з дозволу якого вони вселились до цієї квартири, ОСОБА_2 просив визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, виселити останніх та зобов'язати їх звільнити зазначену квартиру.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не є членами сім'ї позивача, проживають у спірній квартирі останнього, всупереч його волі, як власника цього майна. Право відповідачів користуватися житлом існує лише за наявності у особи права приватної власності на це майно, членами сім'ї якого вони є, а відтак, припинення права власності особи на квартиру одночасно приводить до припинення прав відповідачів на користування цим майном. У результаті набуття права власності позивача на квартиру відповідачі втратили право користування нею.

Додатковим рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 жовтня 2017 року виселено та зобов'язано звільнити квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 квітня 2018 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Вказував на неврахування районним судом, що у спірній квартирі проживає малолітня онука ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_7 - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, вказував на те, що спірна квартира була придбана позивачем з прилюдних торгів, результати яких наразі є предметом судового розгляду у іншій цивільній справі, оскільки оспорюються попереднім власником квартири.

Додаткове рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 жовтня 2017 року сторонами не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Наступною ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 11 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів», ліквідовано Апеляційний суд Миколаївської області та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Суддів Апеляційного суду Миколаївської області переведено на роботу на посади суддів Миколаївського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року розпочав роботу Миколаївський апеляційний суд.

У зв'язку із ліквідацією Апеляційного суду Миколаївської області дана справа передана до новоствореного Миколаївського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Серебрякова Т.В., судді: Галущенко О.І., Лисенко П.П.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Аналогічні положення закріплені у ст.9 ЖК України, за якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

За ст.270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04, п.50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява №30856/03, п.41.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6-57цс11)

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Згідно п.8 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

З матеріалів справи вбачається, що 15 червня 2005 року між ОСОБА_9 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» в простій письмовій формі укладено кредитний договір №МL-400/258/2005, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірах та валюті, визначених у договорі на придбання нерухомого майна.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору укладено договір іпотеки №РСL-400/852/2005 від 05 липня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. за реєстровим №2239, за яким в іпотеку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та той час належала ОСОБА_9 на праві приватної власності.

17 травня 2013 року ОСОБА_2 на прилюдних торгах придбав квартиру АДРЕСА_1, та 17 травня 2013 року останній зареєстрував своє право власності на квартиру. Свідоцтво видано на підставі акта про проведення прилюдних торгів, затвердженого Заводським відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції 07 травня 2013 року (а.с.6-8).

Отже, попереднім власником квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В.В. 15 червня 2005 року, був ОСОБА_9, який придбав зазначене нерухоме майно за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відповідно довідки за №65 від 21 квітня 2017 року Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Лотос-95» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають із правом на житлову площу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.9).

Згідно довідки за №127 від 15 березня 2018 року, виданої Об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Лотос-95», в квартирі АДРЕСА_1 проживають із правом на житлову площу ОСОБА_4, ОСОБА_7, а також ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка прописана у зазначеній квартирі з 20 липня 2016 року (а.с.55).

З системно-логічного аналізу викладених вище обставин слідує, що відповідачі проживали в спірній квартирі за згодою колишнього власника майна ОСОБА_9 та до теперішнього часу не звільнили спірне приміщення, чим порушують право позивача у здійсненні ним права користування та розпорядження нерухомим майном.

При цьому, чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які вселилися до нього зі згоди колишнього власника майна, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені на користування житлом.

За такого, права відповідачів, які не є власниками спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири ОСОБА_9, а з припиненням його права власності припинилося і право користування житлом відповідачів, а тому відповідачі автоматично втратили право користування вказаним жилим приміщенням, оскільки їх право є похідним від права попереднього власника майна, що вірно констатував і суд першої інстанції.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачами договори, які б регулювали правовий статус проживання останніх у квартирі, яка є предметом судового спору - не укладались.

У відповідності до ст.16 ЦК України, визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.

З огляду на викладене, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_2 набув право власності на квартиру на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 17 травня 2013 року, в зв'язку з чим має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження зазначеним майном, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення прав неповнолітньої дитини колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_11, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто вже після проведення прилюдних торгів, та вона не є власником чи співвласником вказаної квартири. При цьому згоду на реєстрацію дитини у спірній квартирі позивач не надавав.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неповідомлення її судом належним чином про час та місце розгляду справи є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 21 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 05 грудня 2018 року