Справа № 454/223/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/238/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Савуляка Р.В.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,-

встановила:

В січні 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Вимоги обґрунтовував тим, що перебував в шлюбі з відповідачкою з 15.03.1986 року до 24.04.2012 року, шлюб між ними розірваний відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського управління юстиції Львівської області, актовий запис № 11.

За час шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин вони придбали за договором купівлі продажу однокімнатну квартиру, загальною площею 40,7 м.кв. за адресою м. Сокаль, вул Чайковського, 44 кв. 16а. Ціна продажу квартири становила - 14958 грн.

Покликаючись на норми Сімейного кодексу України щодо принципу рівності часток чоловіка і дружини на об»єкт права спільної сумісної власності, вважає, що за кожним із подружжя необхідно визнати право власності по 1/2 ідеальній частині на вказану квартиру.

Просив позов задовольнити та стягнути з відповідачки понесені судові витрати по справі із сплаті судового збору в сумі 692 гривні 90 копійок.

В березні 2016 року ОСОБА_4 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, з врахуванням заяв про уточнення позовних вимог просила визнати автомобіль АЗЛК 2140, 1977 р.в., державний номерний знак В3482ІН та об»єкт незавершеного будівництва гараж площею 34 м.кв. у гаражному кооперативі, зона Д № 179 спільною сумісною власністю подружжя із визначенням ідеальних часток. Поділити між сторонами майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності наступним чином: стягнути в користь ОСОБА_4 грошову компенсацію 1/2 вартості частки автомобіля АЗЛК 2140, 1977 р.в., колір зелений, державний номерний знак В 3482 ІН. Визнати за ОСОБА_5 право власності в цілому на автомобіль АЗЛК 2140, 1977 р.в. Стягнути із ОСОБА_4 грошову компенсацію за 1/2 частину вартості об»єкта незавершеного будівництва гаража площею 34 м.кв. у гаражному кооперативі, зона Д № 179 та витрати на проведення експертизи (т.1 а.с. 29-30, 145, 183).

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що крім майна, яке ОСОБА_5 просить поділити за первісним позовом, вони придбали за договором купівлі - продажу від 14.09.1996 року легковий автомобіль АЗЛК 2140, який зареєстрований за ОСОБА_5 Також, рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради народних депутатів від 15.11.1990 року № 339 ОСОБА_5 виділено земельну ділянку під будівництво гаражу в районі цегельного заводу № 33. В 1991-1992 році на цій земельній ділянці вони побудовали гараж, однак такий до сьогоднішнього дня не введений в експлуатацію. У звязку з відсутністю згоди щодо поділу спільно нажитого майна, змушена звернутися в суд із вимогою про поділ такого. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року первісний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Розділено між ОСОБА_5 до ОСОБА_4 однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 а, що є об"єктом спільної сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності на 1/2 ідеальну частку однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 а, що є об"єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя - залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 понесені судові витрати по справі по сплаті судового збору в сумі 692 гривні 90 копійок.

Рішення суду оскаржив представник відповідача за первісним та позивача за зустрічним позовами ОСОБА_4 ОСОБА_3, покликається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що на його думку призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Зазначає, що суд першої інстанції, не зважаючи на клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю в іншому судовому засіданні, залишив зустрічний позов без розгляду за наявності підстав для відкладення розгляду справи.

Крім цього, суд залишаючи без розгляду зустрічну позовну заяву ухвалив рішення, що суперечить ст. 207 ЦПК України, оскільки за наявності відповідних обставин суд залишає позов без розгляду постановляючи при цьому ухвалу.

Також, покликається на те, що у зустрічному позові зазначено вимоги щодо майна, яке не включено первісним позивачем до своїх вимог, однак таке набуте за час шлюбу.

Вважає, що як автомобіль, так і незавершений будівництвом гараж (готовність 95%) підлягають поділу між подружжям.

Звертає увагу на те, що суд залишив поза увагою відкликання заяви про уточнення зустрічних позовних вимог від 28.08.2017 року.

Суд першої інстанції не дав оцінки заяві представника ОСОБА_4 про застосування наслідків спливу позовної давності.

Стверджує, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_4, отримані від реалізації квартири по вул. Стуса, 6/38 у м. Сокалі, яка була її особистою власністю, сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Покликається на те, що купівля квартири на вулиці Чайковського вчинена на 3 дні швидше ніж відчуження квартири на вул. Стуса, оскільки ОСОБА_5 боявся, що залишиться на вулиці, що підтверджено ним особисто та свідками по справі, однак не знайшли свого відображення у оскаржуваному рішенні.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року в частині первісного та зустрічного позовів та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із пунктом 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи,

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи первісні позовні вимоги районний суд виходив з того, що спірна квартира придбана відповідачем ОСОБА_4 за час шлюбу за договором купівлі продажу, посвідченого Сокальською державною нотаріальною конторою 15.01.2002 року за реєстром №2-21, тому така є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Крім цього, ухвалюючи рішення по суті первісних позовних вимог, місцевий суд одночасно залишив без розгляду зустрічну позовну заяву у зв»язку із повторною неявкою в судове засідання позивача та її представника.

Враховуючи наявні матеріали справи та вимоги закону, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з оскаржуваним рішенням.

Зважаючи на те, що представник ОСОБА_3 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині вирішення, як первісного так і зустрічного позовів, таке за правилами статті 367 ЦПК України перевіряється колегією суддів в повному обсязі.

При цьому, колегія суддів враховує те, що зустрічний позов не вирішений по суті, тому оцінку доводам апеляційної скарги в частині підставності, на думку апелянта, зустрічних вимог колегія суддів не перевіряє.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.03.1986 р., згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 24.04.2012 року Серія 1-СГ № 075478 шлюб між сторонами розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 11 (т. 1 а.с. 4-7).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.01.2002 року посвідченого Сокальською державною нотаріальною конторою 15.01.2002 року за реєстром № 2-21, ОСОБА_4 придбала у власність квартиру № 16а, яка знаходиться за адресою м. Сокаль, вул. Чайковського, будинок № 44.

Загальна площа квартири становить 40,7 кв.м., житлова площа - 23,4 кв.м. Квартира складається з 1-ї житлової кімнати, 2 коридорів, кухні, санвузла. Продаж вчинено за 14958 грн.

З листа КП ЛОР Червоноградське МБТІ від 25.12.2015 року № 6267 вбачається, що зазначена квартира станом на 31.12.2012 року зареєстрована за ОСОБА_4

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_5, покликаючись на норми СК України вважав, що спірна квартира є обєктом права спільної сумісної власності, оскільки придбана за час перебування у шлюбних відносинах, тому за кожним із подружжя необхідно визнати право власності по 1/2 ідеальній частині.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Як роз»яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що первісні позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки беззаперечно встановленим залишилось те, що перебуваючи в зареєстрованому з 15.03.1986 року шлюбі, який 24.04.2012 року розірвано, сторони до моменту фактичного припинення шлюбних відносин 15.01.2002 року за договором купівлі-продажу придбали спірну однокімнатну квартиру, загальною площею 40,7 м.кв., яка належить останнім на праві спільної сумісної власності.

Доводи апелянта про те, що спірну квартиру його довірителька придбала за особисті кошти, які отримала від продажу квартири в м. Сокалі по вул. Стуса, 6/38 своїй дочці ОСОБА_6 не відповідають дійсності, оскільки ця квартира подарована ОСОБА_5 дочці ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 18.01.2002 року.

Згідно із ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини і чоловіка є рівними.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про визнання за позивачем права власності на 1/2 ідеальну частину квартири, яка є обєктом спільної сумісної власності подружжя, є правильним.

Зазначені обставини залишились не спростованими і в суді апеляційної інстанції, як і недоведеними те, що позивач ОСОБА_5 будучи в шлюбних відносинах та проживаючи разом з дружиною, жодним чином не долучився до купівлі спірної квартири.

Тобто безумовних та виключних підстав стверджувати, що квартира № 16а, яка знаходиться за адресою м. Сокаль, вул. Чайковського, будинок № 44 придбана лише за особисті кошти ОСОБА_4, колегією суддів не встановлено, відтак апеляційна скарга в цій частині до задоволення не підлягає, а оскаржуване рішення залишається без змін.

Що стосується доводів апелянта про застосування наслідків спливу позовної давності звернення з позовом до суду, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З матеріалів справи встановлено, що із вимогою про реальний поділ квартири позивач ОСОБА_5 не звертався, при цьому позовні вимоги стосуються визнання права власності на ? ідеальну частину спірної квартири.

В свою чергу, визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток позивачів припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

Враховуючи те, що розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, відтак позовна давність, передбачена ч. 2 ст. 72 СК України, на вимоги про визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на таку ідеальну частку, не поширюється.

В свою чергу, залишення заяви без розгляду є формою закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення рішення суду.

За змістом ч. 2 ст. 208 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року) питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Стаття 207 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року) визначає порядок та підстави залишення заяви без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що залишивши зустрічний позов без розгляду, про що зазначивши в резолютивній частині оскаржуваного рішення по суті спору, суд першої інстанції виходив з повторної неявки належним чином повідомленого позивача та його представника в судове засідання.

Разом з цим, у п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (в редакції закону від 18.03.2004 р.) передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення без розгляду заяви, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Положення вказаної вище норми Закону відповідають вимогам ст. 169 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року), згідно з якою суд відкладає розгляд справи лише в разі першої неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача без поважних причин. При повторній неявці належним чином повідомленого позивача, від якого не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає заяву без розгляду.

При цьому, не може братись до уваги твердження апелянта про поважність причини неприбуття в судове засідання 21.11.2017 року, оскільки законодавець не зобов"язує враховувати поважність причини повторної неявки позивача.

В свою чергу, аналіз зазначених вище норм закону дає підстави для висновку про те, що залишаючи позов без розгляду, суд постановляє окреме судове рішення - ухвалу, яка підлягає оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення.

Крім цього, у випадку закінчення провадження у справі без ухвалення рішення, тобто при залишенні заяви без розгляду, суд зобов'язаний розяснити наслідки таких дій у відповідній ухвалі.

Залишаючи зустрічну позовну заяву без розгляду у рішенні по суті спору (за первісним позовом), суд першої інстанції наведеного не врахував, тому допустив порушення процесуального закону, яке не може залишатись поза увагою апеляційного суду та є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги, отже скасування оскаржуваного рішення у відповідній частині та направлення для продовження розгляду в суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 листопада 2017 року в частині залишення без розгляду зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя - скасувати, справу в цій частині направити для продовження розгляду в суд першої інстанції.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 квітня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

ОСОБА_7