Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 759/1836/15-ц

провадження № 61-5400 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі - ОСОБА_6,

законний представник відповідача - ОСОБА_7,

треті особи - Головне управління юстиції в м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурмака Ірина Павлівна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року у складі судді Миколаєць І. Ю. та на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, 2006 року народження, законним представником якого є ОСОБА_7, про визнання його батьком ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, та надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що з 1973 року він і ОСОБА_11 підтримували фактичні шлюбні відносини, шлюб не реєстрували, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_10, запис про народження якого проведено органами реєстрації за прізвищем матері за її заявою; він визнавав дитину своїм сином і піклувався про нього. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 помер, після його смерті відкрилася спадщина. Вважаючи, що він як батько є спадкоємцем першої черги за законом, яким є і відповідач - син померлого ОСОБА_6, просив задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: визнано, що він є батьком ОСОБА_10, який народися ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Києві та який помер ІНФОРМАЦІЯ_3; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог мотивоване тим, що позивач і матір ОСОБА_10 спільно проживали і вели спільне господарство, що підтверджується показаннями свідків, а також що відповідно до висновку експерта Київського міського бюро судово-медичної експертизи № 239 від 08 червня 2015 року вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_10 складає величину не менше 99,9%. Відмовляючи в задоволенні позову про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд виходив із недоведеності поважності причин пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 При цьому апеляційний суд виходив із того, що за життя ОСОБА_10 і його матері позивач не скористався своїм правом, а звернувся до суду з даним позовом лише з метою спадкування, а також з відсутності правових підстав для встановлення батьківства.

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_4 надійшла касаційна скарга на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року та на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року, у якій він просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а також що суди не сприяли повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи.

8 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

5 лютого 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_10 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження видане Залізничним відділом РАЦС, актовий запис № 1459, батьки ОСОБА_12 та ОСОБА_11). Відомості про батька дитини записані за вказівкою матері відповідно до статті 55 КпШС України, що не заперечує позивач.

ІНФОРМАЦІЯ_4 мати ОСОБА_10 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_10

Метою пред'явлення позову ОСОБА_4 про встановлення факту його батьківства відносно ОСОБА_10 позивач зазначив підтвердження його права на спадкування.

Питання спадкування прав та обов'язків ОСОБА_10 регулюються нормами Книги шостої «Спадкове право» ЦК України, які підлягають застосуванню при вирішенні спору в цій частині, оскільки помер він у липні 2014 року.

Відповідно до статті 1223 ЦК України спадкування здійснюється за законом, оскільки заповіт померлий не склав. Діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та його батьки відповідно до статті 1261 цього кодексу мають право на спадкування за законом у першу чергу.

Оскільки позивач не записаний батьком померлого, а відомості про батька внесені відповідно до статті 55 КпШС Української РСР за вказівкою його матері, встановлення факту батьківства може бути підставою виникнення у позивача права на спадкування.

Питання встановлення батьківства підлягає вирішенню на підставі чинного на момент народження ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 КпШС Української РСР (далі - КпШС УРСР), статтею 53 якого передбачено порядок установлення походження дитини від батьків, які не перебувають у шлюбі.

За змістом частин першої і другої статті 53 КпШС УРСР походження дитини від батьків, що не перебували у зареєстрованому шлюбі, встановлювалось шляхом подачі ними спільної заяви в державні органи запису актів громадянського стану; за відсутності спільної заяви батьків дитини батьківство могло бути встановлено в судовому порядку за заявою одного з батьків, опікуна або особи, на утриманні якої знаходилася дитина, або самої дитини після досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 53 КпШС УРСР при встановленні батьківства відносно дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі, суд бере до уваги спільне проживання і ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідача, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що достовірно підтверджують факт визнання відповідачем батьківства.

З огляду на зміст указаної норми підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_10, вірогідність якого відповідно до висновку експерта складає величину не менше 99,9%, не має правового значення при вирішенні даного спору, оскільки чинним на момент народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 законом факт біологічного батьківства не визначався як підстава встановлення походження дитини від батьків, що не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Зміст статті 53 КпШС УРСР дає підстави для висновку, що нею був унормований порядок установлення батьківства у випадку, коли особа, відносно якої такий факт установлювався, не визнавала і заперечувала його, у зв'язку з чим факти спільного проживання і ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідача, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що достовірно підтверджують факт визнання відповідачем батьківства, підлягали встановленню судом. У випадку відсутності спору та визнання особою факту свого батьківства відносно дитини чинним на час існування спірних правовідносин законодавством було передбачено можливість внесення змін до відповідних актових записів.

Висновок суду першої інстанції про встановлення факту спільного проживання матері ОСОБА_10 і позивача та ведення ними спільного господарства до народження дитини, зроблений на підставі показань свідків без зазначення конкретних обставин і мотивів, які дали суду підстави вважати встановленими факти, що мають значення для вирішення справи. Належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання матері ОСОБА_10 і позивача та ведення ними спільного господарства до народження дитини суду не надано, а саме по собі зазначення свідками про спільне проживання і ведення спільного господарства не дають підстав уважати зазначені обставини установленими.

З огляду на наведене правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для встановлення батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_10

Суд апеляційної інстанції розглянув дану справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до аналізу обставин, на підставі яких пред'явлено позов, і не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило