Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 130/2233/15-ц

провадження № 61-4364 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Саландяк О. Я. від 12 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Жданкіна В. В., Ковальчука О. В., Медяного В. М., від 3 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про стягнення аліментів на утримання.

Позовна заява мотивована тим, що він є пенсіонером за віком та отримує низьку пенсію, інших джерел доходу не має, потребує матеріальної допомоги, у зв'язку з чим просив суд задовольнити його позов та стягнути із сина ОСОБА_5 та колишньої дружини ОСОБА_6 аліментів на його утримання.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на його утримання у твердій грошовій формі у розмірі 200 грн щомісяця починаючи з 10 серпня 2015 року і до припинення такого права.

В частині позовних вимог ОСОБА_4 до колишньої дружини ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5, суд першої інстанції, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 200 грн, враховуючи, що повнолітній син зобов'язаний утримувати батька, який потребує матеріальної допомоги.

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 3 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року змінено, збільшено розмір стягнутих аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 до 500 грн щомісяця. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць становить 1 074 грн, а пенсія позивача становить 588 грн, дійшов висновку про те, що з ОСОБА_5 слід стягувати аліменти у розмірі 500 грн.

Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6, оскільки позивач не надав доказів того, що інший із подружжя - ОСОБА_6 має можливість надавати таку йому допомогу.

У січні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_6 на його користь аліменти у розмірі 500 грн щомісячно.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно відмовлено йому у стягненні аліментів з колишньої дружини ОСОБА_6, оскільки саме відповідач має довести можливість або неможливість надавати йому допомогу.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_5 не оскаржуються, тому судом касаційної інстанції не переглядаються.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що позивач ОСОБА_4 досяг непрацездатного віку та отримує дохід у вигляді пенсії, з якої стягуються аліменти.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2013 року.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Сербинівської сільської ради від 30 червня 2015 року № 397 ОСОБА_4 проживає АДРЕСА_1. Власником присадибної земельної ділянки та житлового будинку за вказаною адресою є ОСОБА_6, яка зареєстрована за вказаною адресою, однак не проживає. Позивач ОСОБА_4 зазначений як співмешканець.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 10 серпня 2015 року ОСОБА_4 проживає АДРЕСА_1. Житловий будинок, господарські споруди знаходяться у задовільному стані, у господарстві худоба та птиця відсутні. Джерелом існування є пенсія, земельна ділянка площею 0,71 га не обробляється, реалізацією сільгосппродукції він не займається.

ОСОБА_4 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Жмеринка та Жмеринському районі з 14 серпня 2008 року та отримує пенсію за віком при повному стажі. Розмір пенсії з вирахуванням аліментів за період з грудня 2014 року по лютий 2015 року - 597 грн 31 коп. щомісячно, з квітня 2015 року по травень 2015 року - 588 грн 05 коп. щомісячно; з березня 2015 року по серпень 2015 року - 588 грн 05 коп. щомісячно.

ОСОБА_4 працював до 1996 року, з 12 липня 2005 року по 8 квітня 2006 року перебував на обліку в Жмеринському міськрайонному центрі зайнятості.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 9 вересня 2013 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_8 про стягнення аліментів.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць у розмірі: з 1 січня 2015 року - 949 грн, з 1 вересня - 1 074 грн.

За положеннями частини другої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із частинами третьої, четвертою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частинами першою та другою статті 76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Вирішуючи спір у частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що право другого із подружжя (колишнього подружжя) на утримання встановлюється не в силу закону, а згідно з рішенням суду, однак позивач не надав доказів того, що інший із подружжя - ОСОБА_6 має можливість надавати йому матеріальну допомогу.

Доводи позивача про те, що відповідач має довести можливість або неможливість надавати йому допомогу, є помилковими, оскільки відповідно до вимог статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), докази подаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, однак позивач не надав суду будь-яких доказів про доходи ОСОБА_6

При цьому, у 2013 році позивач вже звертався до суду з позовом до колишньої дружини ОСОБА_6 про стягнення аліментів. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 9 вересня 2013 року відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні вказаних вимог.

Крім того, враховуючи те, що позивач отримує пенсію у розмірі 588 грн та судом з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача стягнуто аліменти у розмірі 500 грн щомісячно, сукупний дохід позивача (1 088 грн) відповідає прожитковому мінімуму, встановленому статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 жовтня 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Вінницької області від 3 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк