Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 344/2675/15-ц

провадження № 61-17569св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укртелеком»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2015 року у складі судді Бабій О. М. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Горейко М. Д., Проскурніцького П. І.,

встановив:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Івано-Франківської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком») про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що з 21 жовтня 1992 року до 13 січня 2015 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

07 листопада 2014 року її було попереджено про наступне звільнення із займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та змінами істотних умов праці, а 13 січня 2015 року - звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі

пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Зазначала, що при звільненні відповідачем було порушено норми законодавства про працю та не враховано, що вона має переважне право залишення на роботі, а тому, звертаючись до суду, просила поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути на її користь моральну шкоду та витрати на правову допомогу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2015 року, в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при звільненні позивачки було дотримано вимоги положень статей 40, 49-2 КЗпП України, а тому відсутні підстави для її поновлення на роботі, виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, завданої звільненням.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 16 грудня 2015 року ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 02 листопада 2016 року рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 січня 2017 року рішення Івано-Франківського міського суду від 29 травня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що підприємством було дотримано процедуру та вимоги закону при звільненні ОСОБА_3 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України

У касаційній скарзі, що надійшла у лютому 2017 року, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема статей 40, 42, 492 КЗпП України, і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий апеляційний розгляд.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, не врахували, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства працевлаштувати працівника, у зв'язку з чим дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення її на роботі.

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» подало заперечення, у яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 344/2675/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 21 жовтня 1992 року до 13 січня 2015 року, працюючи оператором електрозв'язку 1 класу відділення «Телекомсервіс» № 18 Центру телекомунікаційних послуг Івано-Франківської філії ПАТ «Укртелеком».

11 листопада 2014 року ОСОБА_3 письмово попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади 13 січня 2015 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. З текстом попередження ознайомлена, від підпису про ознайомлення з наказом відмовилась, про що складено відповідний акт.

Одночасно з попередженням про звільнення ОСОБА_3 було запропоновано ознайомитись з переліком вакантних посад, наявних у ПАТ «Укртелеком» станом на 11 листопада 2014 року, від ознайомлення з якими та підпису про ознайомлення вона відмовилась, про що складено акт.

З актом вона ознайомлена, проте від підпису відмовилась.

Наказом Івано-Франківської філії ПАТ «Укртелеком» від 13 січня 2015 року № 36/к про припинення трудового договору ОСОБА_3 звільнено 13 січня 2015 року з посади оператора електрозв'язку 1 класу відділення «Телекомсервіс» № 18 Центру телекомунікаційних послуг Івано-Франківської філії ПАТ «Укртелеком» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем із дотриманням вимог трудового законодавства і без порушення трудових прав ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів.

Встановлено, що відповідачем було запропоновано позивачу наявні на підприємстві станом на 20 листопада 2014 року 34 вакантні посади, ОСОБА_3 була ознайомлена з переліком цих посад та погодилась на посади під № № 26, 27 та 30, про що власноручно зазначила на зворотній стороні такого списку.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що в її трудові обов'язки входило приймання платежів від абонентів за надані послуги підприємством. У зв'язку зі скороченням чисельності штату звільнені усі оператори електрозв'язку, оскільки вирішено, що абонентами будуть здійснюватися платежі через банківські установи. Вона була попереджена за два місяці про звільнення. Їй пропонувалися усі вакантні посади, які були у ПАТ «Укртелеком» по Україні, зі списком яких вона ознайомлювалася. Їхати працювати у іншу місцевість вона не має можливості, тому обирала із можливих вакантних посад у місті Івано-Франківська.

Погодившись спочатку на роботу електромеханіка систем передавання електрозв'язку 2 категорії станційної дільниці транспортної мережі № 3 КТЦ міста Івано-Франківська, 19 грудня 2014 року вона відмовилася від цієї посади у зв'язку зі строковим трудовим договором, про що написала відповідну заяву.

На інші посади, на які б вона погодилася, адміністрація відмовилась її прийняти через недостатній рівень кваліфікації, оскільки вимагалося знання іноземної мови, навички роботи з персональним комп'ютером, наявність повної вищої освіти та досвіду роботи, чим вона не володіла.

Таким чином, відповідач, як роботодавець, виконав свої обов'язки, покладені статтею 49-2 КЗпП України, запропонував всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існують на цьому підприємстві, від переведення на які ОСОБА_3 відмовилася.

Правильним є висновок судів і про те, що відповідачем при звільненні позивача не було порушено вимоги статті 42 КЗпП України, відповідно до якої при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Переважне право залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад. У даному випадку мало місце скорочення посади позивача, яка була єдиною на підприємстві.

Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду. Перше право за більш кваліфікованими працівниками визначається статтею 42 КЗпП України, а друге - ні.

Чисельність працівників - це списковий склад працівників і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості.

Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства.

Оскільки у ПАТ «Укртелеком» дійсно відбулися зміни в організації виробництва та праці, у результаті чого скорочені всі посади операторів електрозвязку, яку обіймала позивач, підстав для застосування положень статті 42 КЗпП України не було.

Крім того, переведення можливе на вакантну посаду відповідно до кваліфікації працівника або іншу, яку він може виконувати.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2015 року та ухвали апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 січня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 18 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило