Справа № 359/6303/15-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/971/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 06.03.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Марченка Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком та вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/5 частину домоволодіння №114 по вул. Леніна в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області; визнати за позивачем право власності на 1/5 частину домоволодіння №114 по вул. Леніна в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області, яка належала на праві власності ОСОБА_3, яка померла 02 липня 2016 року; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_6, який помер 15 лютого 2005 року, на 1/5 частину домоволодіння №114 по вул. Леніна в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області; визнати за позивачем право власності на 1/5 частину домоволодіння №114 по вул. Леніна в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області, яка належала на праві власності ОСОБА_6, який помер 15 лютого 2005 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сестра ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 та його брат ОСОБА_6 є співвласниками домоволодіння № 114 по вул. Леніна в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області. Частка ОСОБА_2 у праві власності складає 3/5 частин домоволодіння. Фактично з 1979 року після смерті батька ОСОБА_9, позивач один користувався та користується будинком та земельною ділянкою, в той час як інші співвласники та їх правонаступники спадковим будинком жодного дня не користувалися, не утримували його та не користувалися земельною ділянкою. Рішенням суду від 04 березня 2013 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позову про виділ їй в натурі 1/5 частини будинку. 15 лютого 2005 року помер ОСОБА_6. Після його смерті відкрилась спадщина, до якої входить 1/5 частина домоволодіння, яка ніким не оформлена. ОСОБА_4 є правонаступником ОСОБА_3, яка померла 02 липня 2016 року. Однак, він не надав суду доказів, що він є власником в порядку спадкування за заповітом належної його матері 1/5 частки домоволодіння. Позивач зазначає, що підставою позовних вимог до відповідачів є застосування до цих правовідносин статті 344 ЦК України, оскільки він більше 30 років відкрито, добросовісно володіє зазначеними ним частками у спільному майні, утримує і зберігає в належному стані за свої кошти та своєю працею. Позивач не збирається продавати будинок, в якому він проживає, оскільки його житлові умови обмежені.

У липні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулися до суду з зустрічним позовом та просили зобовязати ОСОБА_2 не чинити їм перешкоди в користуванні та володінні будинком № 114 по вул. Леніна в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області; вселити ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у зазначений житловий будинок.

Зустрічні позовні вимог обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку, але не можуть домовитися з позивачем про порядок володіння та користування ним. Відповідачі мають намір вселитися та користуватись будинком, оскільки позивач в будинку не проживає, а проживає в м. Києві та фактично користується літньою кухнею. Відповідачі неодноразово вимагали від ОСОБА_2 не перешкоджати їм користуватися та володіти житловим будинком, однак останній на їхні вимоги не реагує.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності, а також в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що ОСОБА_4 не надав доказів того, що він є співвласником 1/5 частини спірного домоволодіння, а, отже, посилання суду на перехід права власності в порядку спадкування до відповідачів не відповідають обставинам справи. В оскаржуваному рішенні суд послався на правові норми, які не підлягають застосуванню. Підставою позовних вимог ОСОБА_2 є застосування статті 344 ЦК України, якою передбачено набуття права власності за набувальною давністю. Позивач протягом тридцяти років підтримує домоволодіння у належному стані, здійснює матеріальні затрати по його утриманню та збереженню, використовує всю площу спірного будинку.

Отже, рішення суду першої інстанції переглядається в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження від 29 січня 2018 року учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу до 12 лютого 2018 року. Однак, від учасників справи відзиви на апеляційну скаргу не надійшли.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником 1/5 частини домоволодіння № 114 по вул. Леніна в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 11 жовтня 1979 року (а.с.25,Т.1).

ОСОБА_2 є також власником 1/5 частини домоволодіння № 114 по вул. Леніна в с. Вишеньки, Бориспільського району Київської області на підставі договору дарування від 16 січня 2007 року (а.с.27, Т.1).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2013 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на 1/5 частину домоволодіння № 114 по вул. Леніна в с. Вишеньки, Бориспільського району Київської області, що складається з житлового будинку, веранди, крильця, сараю-літньої кухні, добудови, огорожі, хвіртки, воріт, колодязя, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_10, який помер 06 травня 1999 року (а.с.253-255, Т.2).

ОСОБА_6 є власником 1/5 частину домоволодіння № 114 по вул. Леніна в с. Вишеньки Бориспільського район Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15 серпня 1981 року (а.с.56 Т.1).

15 лютого 2005 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.60, Т.1).

Згідно спадкової справи № 846/2005, відкритої Кодимською державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна померлого ОСОБА_6 спадщину після нього прийняли його дружина ОСОБА_11 та дочка ОСОБА_5 (а.с.259-263, Т.2).

29 липня 2015 року ОСОБА_11 померла (а.с.80, Т.2).

22 січня 2016 року ОСОБА_5 звернулася в Третю Черкаську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11, де було заведено спадкову справу № 14/2016 (а.с.86, Т.2).

ОСОБА_3 є власником 1/5 частину домоволодіння №114 по вул. Леніна в с. Вишеньки Бориспільського район Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину № 3890 від 16 листопада 1990 року (а.с.57, Т.1).

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 06 липня 2010 року державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_12, реєстровий № 3-423, згідно якого належну їй на праві власності 1/5 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд та земельну ділянку, що знаходяться по вул. Леніна, №114 у с. Вишеньки Бориспільського району Київської області заповіла своєму сину ОСОБА_4 (а.с.229, Т.2).

02 липня 2016 року ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.120, Т.2). 29 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с. 228 Т.2).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення позовних вимог ОСОБА_2 призведе до порушення права власності відповідачів на набуті ними в порядку спадкування частки спірного домоволодіння. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачі не надали належних та допустимих доказів того, що позивач створив відповідачам перешкоди у користуванні їх спільною сумісною власністю.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутті правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказує на те, що підставою позовних вимог є застосування статті 344 ЦК України, оскільки протягом тридцяти років він підтримує домоволодіння у належному стані, здійснює матеріальні затрати по його утриманню та збереженню, використовує всю площу спірного будинку.

Частиною 8 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. В олодіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. В олодіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнішнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. (Постанова Верховного суду від 30 січня 2018 року провадження 61-1301св18).

З матеріалів справи вбачається, що сторони є співвласниками житлового будинку та кожен з них має право на володіння, користування та розпорядження належними їм частками. Визнання за ОСОБА_2 права власності на належні відповідачам частки за набувальною давністю фактично позбавить відповідачів права власності на них.

З матеріалів справи вбачається, що позивач знав, що володіє чужим майном та був обізнаний щодо власників зазначеного майна, які категорично заперечують проти позбавлення їх права власності.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_4 не надав доказів того, що він є співвласником 1/5 частини спірного домоволодіння, а, отже, посилання суду на перехід права власності в порядку спадкування до відповідачів не відповідають обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_13 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3, а ОСОБА_5 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6. У встановлений законом строк відповідачі звернулися з заявами про прийняття спадщини.

Отже, відсутність свідоцтва про право на спадщину не свідчить про відсутність самого права особи на майно, яке вона отримала у порядку спадкування шляхом прийняття спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином дослідив всі наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну правову оцінку та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а, відтак, апеляційним судом не переглядається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Фінагеєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_14