Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 204/7544/15-ц

провадження № 61-27828св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк»,

представник позивача - Сафір Федір Олегович, Устьянов Вадим Віталійович,

відповідач - ОСОБА_6,

представники відповідача - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Тітової І. В. від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І. від 30 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 15 392,22 дол. США, яка складається із: 14 248,31 дол. США заборгованості за кредитом; 1084,37 дол. США заборгованості за відсотками за користування кредитом; 38,33 дол. США заборгованості з комісії, 21,21 дол. США заборгованості з пені.

Позовна заява мотивована тим, що 23 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № DNUGGK70470120, за умовами якого останньому було надано кредит в загальному розмірі 21 600,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом 12 % річних, з кінцевим терміном повернення 23 жовтня 2026 року. Позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти в установлений договором строк і сплатити проценти в розмірі, порядку й у строки, встановлені цим договором, проте зобов'язання щодо належного виконання умов указаного договору ним були порушені, унаслідок чого станом на 12 жовтня 2015 року виникла заборгованість за кредитом та процентами, загальний розмір якої з урахуванням пені склав 15 392,22 дол. США.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2016 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 18 листопада 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNUGGK70470120 від 23 жовтня 2006 року у розмірі 15 392,22 дол. США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 30 березня 2016 року становить 406 970 грн 29 коп., з яких: 14 248,31 дол. США - заборгованість за кредитом, 1084,37 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 38,33 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 21,21 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що оскільки відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, то позивач має право на повернення кредиту з урахуванням процентів за користування кредитними коштами, комісії та пені.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У червні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи; не навели розрахунку заборгованості та мотивів, за яких вважали, що наданий банком розрахунок заборгованості відповідає дійсному; належним чином не перевірили доводи відповідача щодо відсутності заборгованості.

Відзив до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 березня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 23 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №DNUGGK70470120, за умовами якого останньому було надано кредит (грошові кошти) в загальному розмірі 21 600,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 12 % на рік, з кінцевим терміном повернення 23 жовтня 2026 року (а.с.11-12).

Пунктом 1.1 кредитного договору передбачено, що періодом сплати визнано з 21 по 28 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 236,29 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Також сторонами було визначено відсотки та штрафи (пункти 1.1, 3.2, 4.1 договору).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У зв'язку із неналежним викоанням ОСОБА_6 умов договору, станом на 12 жовтня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 15 392,22 дол. США, з яких: 14 248,31 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 084,37 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 38,33 дол. США - заборгованість по комісії, 21,21 дол. США - заборгованість по пені.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що відповідач не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором у чітко визначений договором термін (з 21 по 28 число кожного місяця) та у визначеній цим договором сумі (236,29 дол. США), у зв'язку із чим у нього виникла заборгованість у розмірі, заявленому в позові, яка підлягає стягненню з останнього.

При цьому апеляційним судом вмотивовано відхилено доводи заявника про відсутність простроченої заборгованості за кредитом, оскільки такі спростовується розрахунком заборгованості, з якого вбачається заборгованість за тілом кредиту, відсоткам, комісії, пені.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило