Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 205/8152/15-ц

провадження № 61-13143св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року у складі судді Токар Н. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Макарова М. О., Тамакулової В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 29 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за яким відповідач отримала 15 000 дол. США, що становило 115 350 грн. Оскільки у добровільному порядку ОСОБА_2 борг в повному обсязі не повернула, позивач звернулася з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 257 837 грн, що еквівалентно 11 822 дол. США.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 липня 2009 року у розмірі 76 981,62 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами існують договірні правовідносини, доказом яких є нотаріально посвідчений договір позики. Оскільки відповідач у добровільному порядку не повертає в повному обсязі отримані від позивача кошти, позивач має право на повернення коштів відповідно до статті 1049 ЦК України у строк та в порядку, що передбачені договором.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року, з урахуванням ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської областівід 13 грудня 2016 року про виправлення описки, рішення суду першої інстанції в частині розміру грошової суми, стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 змінено: збільшено суму з 76981,62 грн до 255 387,52 грн та в частині розміру судового збору, стягнутого з відповідача на користь ОСОБА_1, змінено: збільшено з 769,81 грн до 2553,87 грн.

В решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що договір позики від 29 липня 2009 року як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, містить відомості про сторони, між якими склалися правовідносини позики, умови отримання позичальником в борг коштів із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів. При цьому, суд вказав, що на виконання умов договору розписки не складались, але здійснювались відмітки за зворотному боці оригіналу договору позики, дослідивши які та встановивши розмір боргу, дійшов висновку про збільшення розміру грошової суми, стягнутої з ОСОБА_2

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди залишили поза увагою, що свідки підтвердили те, що всі грошові кошти відповідач передавала позивачу у валюті - доларах США; при розрахунку розміру боргу суди не врахували повернення 28 вересня 2011 року 1 280 дол. США та 12 вересня 2014 року саме 6 500 дол. США, а не 6 500 грн; заборгованість погашена нею в повному обсязі. Крім того, ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року про виправлення описки є необґрунтованою, а суд вийшов за межі апеляційної скарги, оскільки скаржником в апеляційній інстанції була саме відповідач, яка в доводах апеляційної скарги не просила збільшити стягнуту з неї суму боргу.

14 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 29 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за яким відповідач отримала 15 000 дол. США, що становило 115 350 грн.

Зазначену суму відповідач отримала повністю до підписання цього договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з пунктом 3 цього договору повне повернення вказаної суми грошей має бути вчинено ОСОБА_4 готівкою до 07 вересня 2014 року.

Сторони погодили, що повернення кожної із вказаних часток позики має бути підтверджене розпискою, написаною власноруч ОСОБА_1, яка передається відповідачу, та відповідною відміткою на договорі позики, зробленою позивачем.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору позики утворилась заборгованість у розмірі 257 837 грн, яку позивач просила стягнути з відповідача на свою користь.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Установлено, що відповідач умови вказаного договору виконала частково, про що здійснювались відмітки на зворотному боці оригіналу договору позики. Ці факти визнано представниками сторін у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

На підставі вищевикладеного, встановивши факт невиконання відповідачем умов договору позики щодо повернення взятих у борг коштів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми отриманої ним позики.

При цьому апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 боргу у розмірі 255 387,52 грн, оскільки відповідно до розрахунку заборгованість за договором позики станом на час ухвалення рішення апеляційного суду дорівнює 9 953,16 дол. США (15 000 дол. США - 5 046,84 дол. США), що еквівалентно 255 387,52 грн.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з частиною першою статті 303 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з поданої відповідачем апеляційної скарги, ОСОБА_2 просила врахувати сплату нею боргу у доларах США та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Позивач в запереченнях на апеляційну скаргу зазначила, що вона згодна з рішенням суду першої інстанції, і просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Проте апеляційний суд, у порушення вказаних положень закону та вимог статей 296, 303 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу з позичальника ОСОБА_2, вийшов за межі апеляційної скарги.

При цьому у частині третій статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами), передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Разом з тим апеляційний суд на зазначену норму процесуального права не посилався, а виходив зі змісту лише частини першої статті 303 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами, (межі скарги), й не зазначив підстав, мотивів і висновків виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Апеляційний суд, відхиляючи доводи відповідача щодо зменшення суми заборгованості, збільшив розмір стягнутих судом першої інстанції грошових коштів та не звернув уваги, що такі доводи відповідач не заявляла.

Проте, суд може вийти за межі доводів апеляційної скарги лише за наявності для цього підстав.

Отже, безпідставний вихід за межі доводів апеляційної скарги є порушенням принципів диспозитивності і змагальності процесу, закріплених в статтях 10, 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги частково, апеляційний суд всупереч вимогам статті 214, частини другої статті 315 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) не дав належної правової оцінки доводам відповідача про відсутність заборгованості, у тому числі в частині сплати 6 500 дол. США на виконання вимог договору позики та не навів вмотивованих обґрунтувань на їх спростування.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив доводів і наданих сторонами доказів, то ухвалене ним рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська