АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа № 564/16/18

Провадження № 22-ц/787/1169/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: ОСОБА_1

Рішення ухвалене в м. Костопіль Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту 25 квітня 2018 року

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 24 квітня 2018 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ "Приватбанк") звернулися до Костопільського районного суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору, відповідач отримав кредит у розмірі 75677 грн. на термін до 24.09.2009 року. Відповідач своєчасно не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач, станом на 30.11.2017 року, має заборгованість 119902,70 грн. і на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання та заборгованість за кредитним договором не погашає.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 24 квітня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" вважає його незаконним, необґрунтованим, таким що ухвалене з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що зобовязання сторін не припинилися, не з'ясував на які види стягнення має право позивач після ухвалення судового рішення.

Вказує про те, що оскільки основою правових взаємовідносин між позивачем та відповідачем є зобовязання, що виникають на підставі укладеного кредитного договору, то для правильного вирішення спору суду необхідно було належним чином дослідити умови укладеного із відповідачем кредитного договору та розрахунок заборгованості, які є належними та допустимими доказами по справі. Вважає висновок суду першої інстанції про недоведеність суми заборгованості є безпідставним та надуманим.

Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що наявність боргу за кредитним договором та розрахунок, наданий банком відповідачами не спростовані, та не надані суду належні та допустимі докази про виконання ними умов указаного кредитного договору, які б відповідно до вимог ст. 599 ЦК України свідчили про припинення зобовязання його виконанням, проведеним належним чином.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає, що місцевим судом повно та всебічно з'ясував всі обставини, що мають значення для справи, які визнав встановленими, зробив відповідні обставинам справи висновки, правильно витлумачив закон та правильно застосував норми матеріального права з додержанням норм процесуального права.

Вказує на те, що у кредитному договорі, його сторони не передбачали, що після предявлення банком письмової вимоги або позову до позичальника, про дострокове повернення всієї суми заборгованості за договором та за період невиконання судового рішення про дострокове стягнення заборгованості, банк вправі здійснювати нарахування процентів за кредитним договором як плату за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору. Після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою чи/або позову про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором. Після ухвалення 02.12.2008 року судом рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідач користується чужими грошовими коштами неправомірно. У такому разі наступає прострочення виконання грошового зобовязання на яке можуть нараховуватися відсотки річні відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України (а не за кредитним договором чи/або рівні ставки НБУ). Позивач ПАТ КБ "Приватбанк", не нараховував відсотки річні відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України та не заявляв в суді першої інстанції позовної вимоги про їх стягнення.

Згідно з ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як малозначна справа.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 24 квітня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що звертаючись до суду 03.09.2008 із позовною заявою до ОСОБА_2, ЗАТ КБ "ПриватБанк" скористались своїм правом вимоги дострокового погашення всієї заборгованості за кредитним договором, договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість подальшого нарахування та стягнення з відповідача відсотків на умовах, визначених кредитним договором. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, в межах строку позовної давності.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" та ОСОБА_2, 27 вересня 2004 року укладено кредитний договір №ROT0AK11111327, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 75677 грн. та взяв на себе зобов'язання погашати зазначений кредит щомісячно (а.с.7,8).

Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання виконував неналежним чином, у нього утворилась заборгованість, за стягненням якої Закрите акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Костопільського районного суду Рівненської області 03.09.2008 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК ).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 02.12.2008 року по справі №2-853/2008р. позов Закритого акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 задоволено та звернуто стягнення на предмет застави: автотранспорт Шевроле Нубіра, 2004 року випуску, державний номер ОО200РО, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного автотранспорту Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою, покупцем, а також наданням Закритому акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROT0AK11111327 від 27.09.2004 року в розмірі 20860 грн. (а.с.30)

При зверненні до суду Банк посилався на пункт 2.3.6 кредитного договору від 27 вересня 2004 року, та ст.ст.611, 1050 та 1054 ЦК України, згідно з якими має право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї наданої йому суми кредиту та плати за кредит.

Зі змісту вищезазначеного рішення суду видно, що відбулося дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а відтак, між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини.

Так, стягувач, ПАТ КБ "Приватбанк", звертався до Костопільського районного суду Рівненської області із позовною заявою про звільнення майна з-під арешту, в якому просив суд звільнити з-під арештів майно, яке належить на праві приватної власності відповідачу, а саме, автотранспорт Шевроле Нубіра, 2004 року випуску, державний номер ОО200РО.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 05.05.2016 року по справі №564/2878/15-ц позовну заяву залишено без розгляду в зв'язку із не усуненням ПАТ КБ "Приватбанк" недоліків, зазначених в ухвалі суду від 16.12.2015 (а.с.29-34).

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що доказів невиконання заочного рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 02.12.2008 року по справі №2-853/2008р. позивачем суду не подано.

Також згідно з пояснень представника відповідача наданих в судовому засіданні в суді першої інстанції, на виконання зазначеного заочного рішення Костопільського районного суду, автомобіль Шевроле Нубіра, 2004 року випуску, державний номер ОО200РО, було передано стягувачу. Подальша доля транспортного засобу відповідачу невідома.

Окрім того, із поданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що ПАТ КБ "ПриватБанк" проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 28.04.2004 по 30.11.2017, тобто без врахування зазначеного вище заочного рішення суду про звернення стягнення на предмет застави (а.с.4-6).

Покликання банку на те, що судом першої інстанції не враховано, що наявність боргу за кредитним договором та розрахунок, наданий банком відповідачами не спростовані, та не надані суду належні та допустимі докази про виконання ними умов указаного кредитного договору, які б відповідно до вимог ст. 599 ЦК України свідчили про припинення зобовязання його виконанням, проведеним належним чином, не заслуговують на увагу. Тягар доведення цих обставин покладається на позивача, який саме й звернувся із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 14 лютого 2018 року, провадження № 61 - 2404 св 18.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках..

Покликання банку на те, що неправильним є висновок суду, що в результаті ухвалення рішення суду від 02 грудня 2008 року, яким звернуто стягнення на предмет застави, припинились правовідносини сторін щодо нарахування та сплати відсотків, штрафних санкцій, є лиш необґрунтованим вираженням незгоди з постановленим рішенням.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення, є безпідставними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Вимог про стягнення коштів з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, ПАТ КБ "ПриватБанк" не заявляло.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно зясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відносяться на його рахунок.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_3