ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року

м.Суми

Справа №578/156/18

Номер провадження 22-ц/788/1033/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання Пархоменко А.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 24 квітня 2018 року в складі судді Косар А.І., ухваленого в смт Краснопілля, повний текст якого складений 24 квітня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

10 лютого 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитного боргу, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 29 травня 2012 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальниця отримала кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки позичальниця приєдналась до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при зміні процентної ставки, нарахуванні комісії, пені і штрафів за порушення відповідачем зобов'язань банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 29 січня 2018 року утворився борг на загальну суму 16519,73 грн, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 24 квітня 2018 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 4094,63 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 29 травня 2012 року, яка складається з: 2284,79 грн заборгованості за кредитом, 1809,84 грн боргу по процентам за користування кредитом, а також 436,80 грн судового збору.

У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією, а також зазначеного у позові розміру процентів за користування кредитом відмовлено.

АТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду не погодилось і, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати в частині незадоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач проти розміру процентної ставки не заперечувала, як і не висловлювала свої заперечення стосовно редакції Умов і Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, до яких позичальниця приєдналась, підписавши 29 травня 2012 року анкету-заяву. Суду були надані належні письмові докази для підтвердження кредитної заборгованості та всіх її складових, яку відповідач не спростувала.

В частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту судове рішення не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 29 травня 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 9).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_1 погодилась, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчила, що вона була ознайомлена і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані заявниці для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно, як вбачається з анкети-заяви, заявницю було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку. Заявниця зобов'язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 29 травня 2012 року станом на 29 січня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 16519,73 грн, яка складається з 2284,79 грн заборгованості за кредитом, 7593,97 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 5378,13 грн пені, а також 500 грн фіксованої частини штрафу та 762,84 грн його процентної складової (а.с. 5-8).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитний договір від 29 травня 2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений і остання має обов'язок повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування коштами. Проте, враховуючи, що відповідач підписала лише анкету-заяву, а доказів підписання нею інших складових кредитного договору позивач суду не надав, тобто, сторони договору не узгодили умов щодо розміру процентів за користування кредитом, розміру пені та штрафу. У той же час, суд вважав, що банк має право на стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК України, розмір яких за весь спірний період визначив на рівні облікової ставки Національного банку України у сумі 1809,84 грн.

З такими висновками суду колегія суддів повністю погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальницею.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1, підписавши 29 травня 2012 року анкету-заяву, приєдналась до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також погодилась на запропоновані банком умови використання кредитних коштів.

Водночас, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги в частині права банку на стягнення процентів за користування кредитом, оскільки Умови і Правила надання банківських послуг в Приватбанку, які подані останнім разом з позовом, не підписані відповідачем, а тому виходив з права банку на стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, що передбачено ч. 1 ст. 1054 ЦК України.

Проте, суд першої інстанції не врахував, що особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З наданого заявником апеляційної скарги наказу № 906 СП-2010-256 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків» від 06 березня 2010 року вбачається, що додана до позовної заяви редакція Умов та Правил надання банківських послуг є саме тими умовами кредитного договору, які діяли на день підписання ОСОБА_1 анкети-заяви, тобто, станом на 29 травня 2012 року.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 29 травня 2012 року по 29 січня 2018 року, з якого вбачається, що з 02 червня 2012 року позичальниця почала користуватися кредитними коштами, з 17 червня 2012 року частково сплачувала борг, а останній платіж на суму 199 грн вона здійснила 02 липня 2017 року.

При цьому, частково повернувши кредит 17 червня 2012 року у сумі 100 грн, ОСОБА_1, таким чином, погодилась зі встановленою банком на момент підписання анкети-заяви процентною ставкою за користування кредитом на рівні 30 % річних.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частинами першою-третьою ст. 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Виходячи з вимог частини першої ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Встановивши, що АТ КБ «Приватбанк» надав до суду копію анкети-заяви ОСОБА_1 від 29 травня 2012 року разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг в Приватбанку у редакції наказу № 906 СП-2010-256 «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків» від 06 березня 2010 року, з чого вбачається, що остання погодилась із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів, тобто, зі сплатою 30 % річних за користування кредитом і, при цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості, факт використання кредитних коштів, їх часткове повернення позичальницею не оспорювались, тобто, на думку колегії суддів, договір нею частково виконувався, а згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на рівні 30 % річних.

У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною 3 цієї ж статті ЦК України у тій же редакції було передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Правила застосування банком змінюваної процентної ставки відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ч. 1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) позивачем не дотримані, а саме: позичальник письмово не повідомлявся не пізніш, як за 7 календарних днів до дати, з якої застосовувалась нова підвищена процентна ставка (п. 1.1.3.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг), тобто, 01 вересня 2014 року; у кредитному договорі, зокрема, в анкеті-заяві не було встановлено порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу.

Відтак, слід вважати, що ОСОБА_1 мала обов'язок перед банком сплачувати не більше, ніж 30 % річних за користування кредитними коштами за період з 01 вересня 2014 року по 29 січня 2018 року.

В матеріалах справи відсутні докази стосовно того, що кредитний договір № б/н від 29 травня 2012 року діяв за межами строку кредитної заборгованості, яка визначена позивачем станом на 29 січня 2018 року, відтак, процентна ставка за користування кредитними коштами, на яку погодилась позичальниця в межах дії спірного періоду, становить 30 %.

З розрахунку заборгованості вбачається, що після використання відповідачем 02 червня 2012 року кредитних коштів в сумі 10 грн протягом пільгового періоду, тобто, по 25 липня 2012 року, банк не нараховував проценти за користування цими коштами. Отже, період користування кредитними коштами, за який банк почав нараховувати проценти, починається з дня виникнення поточної заборгованості, тобто, з 26 липня 2012 року і діяв по 29 січня 2018 року. За період з 26 липня 2012 року по 31 серпня 2014 року банк застосовував процентну ставку на рівні, який не перевищував обумовлений сторонами договору, тобто, не більше 30% і за цей період борг по процентам за користування кредитом, як вбачається з розрахунку заборгованості, складав 92,52 грн, з яким колегія суддів погоджується.

За період з 01 вересня 2014 року по 29 січня 2018 року позичальниця мала сплачувати банку не більше 30 % за користування кредитними коштами, а борг по тілу кредиту, розмір якого у даній справі не оспорюється, на кінець цього періоду складав 2284,79 грн. Отже, заборгованість по процентам за користування кредитом за цей період становить 2341,72 грн (2284,79 * 30% * 1247 прострочених днів / 365 днів у році).

За весь спірний період, тобто, з 26 липня 2012 року по 29 січня 2018 року, заборгованість по процентам за користування кредитом становить 2434,24 грн (92,52 + 2341,72), яка підлягає стягненню з ОСОБА_1

Стосовно вирішених позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені та штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Так, в п.п. 1.1.5.20, 1.1.5.21, 2.1.1.7.6, 2.1.1.12.б.1 Умов та Правил надання банківських послуг встановлена відповідальність позичальниці за несвоєчасне повернення кредитних коштів у виді сплати пені і штрафу, розмір яких наведений у Тарифах банку.

Зокрема, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань складає 500 грн + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій.

Пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, яка списується у день списання процентів, розрахована наступним чином: 0,24% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн щоразу коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн. У випадку виникнення прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн другий місяць і більше, тому пеня нараховується як 0,24% від суми загальної заборгованості (за кожен день прострочення кредиту) + 100 грн.

Отже, умовами укладеного сторонами 29 травня 2012 року кредитного договору передбачено застосування пені і штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу на загальну суму 1262,84 грн слід скасувати та частково задовольнити ці вимоги, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача штраф у сумі 735,95 грн (500 грн + 5% від (2284,79 грн заборгованості по кредиту + 2434,24 грн боргу по процентам за користування кредитом).

Що стосується рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача пені, то колегія суддів погоджується з ним в зазначеній частині, не допускаючи, тим самим, подвійної відповідальності, тому апеляційна скарга стосовно зазначеного задоволенню не підлягає.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відмовивши у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами, виходячи із передбаченого у договорі розміру, та штрафу, суд першої інстанції, тим самим, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а його висновки в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення цих вимог, стягнувши з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в сумі 2434,24 грн та 735,95 грн штрафу. Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5454,98 грн (2284,79 грн боргу по тілу кредиту + 2432,24 грн боргу по процентам за користування кредитом + 735,95 грн штрафу) заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню в зазначеній вище частині, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині розміру судових витрат необхідно змінити.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 33 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України сплачені АТ КБ «Приватбанк» судові витрати в суді першої інстанції у сумі 581,46 грн судового збору (33 % від 1762 грн), а не 436,80 грн, як вказав суд першої інстанції, та в апеляційному суді - у сумі 872,19 грн (33 % від 2643 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, слід компенсувати позивачу за рахунок ОСОБА_1

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 24 квітня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» процентів за користування кредитними коштами та відмови у стягненні штрафу скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) 2432 грн 24 коп. боргу по відсоткам за користування кредитом та 735 грн 95 коп. штрафу.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 квітня 2018 року в частині стягнення судового збору змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» 581 грн 46 коп. судового збору, а не 436 грн 80 коп., як вказав суд першої інстанції.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 872 грн 19 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - С.Г.Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І.Собина

С.С.Ткачук