Провадження № 22-ц/780/2529/18 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 1 03.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді-Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Олійника В.І.,
за участю секретаряНемудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2018 року у справі за заявою представника третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про забезпечення позову у справі за позовом Державної архітектурно-будівельної інспекції України до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_5, про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, яку обґрунтував тим, що відповідач порушив вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм та державних стандартів і норм, стверджував, що ним порушено права та інтереси інших осіб та зокрема ОСОБА_5, відсутні належні дозволи на будівництво, проект будівництва.

Просив вжити заходів щодо забезпечення позову, а саме: накласти заборону відповідачу ОСОБА_7 та третім особам виконувати дії щодо введення в експлуатацію багатоквартирних житлових будинків: 1) багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями та вбудованим гаражем, який розташований за адресою: АДРЕСА_1) багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями та вбудованим гаражем, який розташований за адресою: АДРЕСА_2; та накласти заборону на оформлення права власності на 1) багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями та вбудованим гаражем, який розташований за адресою: АДРЕСА_1) багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями та вбудованим гаражем, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2018 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом Державної архітектурно-будівельної інспекції України до ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_5, про зобов'язання вчинити дії, відмовлено.

Представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

При цьому, представник апелянта посилається на те, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є учасниками справи та мають право подавати заяви та клопотання, зокрема заяву про вжиття заходів забезпечення позову, відповідно до вимог ст.ст. 42, 43, 53, 149 ЦПК України. Вважає, що згідно положень ст. 63 ЦПК України, ним, від імені третьої особи ОСОБА_5, правомірно подано до суду заяву про забезпечення позову позивача Державної архітектурно-будівельної інспекції України, і суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії, що повинно відповідати вимогам ст.ст. 149, 150 ЦПК України. Необхідність застосування заходу забезпечення позову шляхом заборони вчинення певної дії ОСОБА_7 випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що його незастосування може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, в разі задоволення позову Державної архітектурно-будівельної інспекції України, що, в силу положень статей 149 - 150 ЦПК України, свідчить про обґрунтованість вимог заяви представника третьої особи без самостійних вимог.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив не подавався.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви представника третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5 - ОСОБА_6 про забезпечення позову, місцевий суд виходив з того, що заявником не було доведено необхідності застосування заходів забезпечення позову, оскільки спору між ним та відповідачем не вбачається, також не надано доказів того, що невжиття цих заходів може у подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання на користь іншої особи рішення суду.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

У п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз'яснено, що позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Згідно з п. 4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що між третьою особою без самостійних вимог ОСОБА_5 і відповідачем ОСОБА_7 відсутній будь який спір. Будь які позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 не заявлялися.

Отже, в матеріалах справи відсутні достатні та обґрунтовані підстави вважати, що не вжиття заходів забезпечення позову (іншої особи) судом на даній стадії судового розгляду може зробити неможливим виконання рішення суду на користь позивача, яким не є третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5

Відповідно до норм діючого законодавства важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду на користь позивача.

Тобто, до суду з заявою про забезпечення позову можуть звернутися сторони по справі між якими існує спір.

Що стосується правового статусу третіх осіб щодо звернення до суду із заявою про забезпечення позову, то клопотання про забезпечення позову може бути подано третіми особами, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору, оскільки згідно ч.3 ст. 52 ЦПК України ці особи користуються правами позивача.

Особи, що залучені до участі у справі у статусі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог, користуються правами передбаченими ст. 43 ЦПК України, та теоретично мають змогу звертатись до суду із заявою про забезпечення позову. Однак, оскільки такі треті особи не висувають ніяких позовних вимог до відповідача на їх користь судом рішення не ухвалюється, а тому і не може виникнути утруднення виконання рішення суду, яким би порушувалися їх права.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов"язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду на захист прав саме позивача, і таке судове рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов'язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ухваленого в майбутньому саме на користь того, хто звертається з такою заявою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заява представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору про забезпечення позову є необґрунтованою та безпідставною, а тому такою, що підлягає залишенню без задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано норми процесуального законодавства, які дозволяють третій особі без самостійних вимог подавати заяву про забезпечення позову, розцінюються колегією суддів критично, оскільки повністю спростовуються обставинами та висновками суду першої інстанції викладеними в оскаржуваній ухвалі.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, і не свідчить про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.І. Олійник