Справа 752/8284/18
провадження № 4-с/752/152/18
УХВАЛА

іменем України

15.11.2018 року Голосцївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П

з участю секретаря судового засдіання Шевчук М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві Бондаренка Максима Васильовича, -

в с т а н о в и в:

в квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві Бондаренка М.В., в якій просить визнати дії державного виконавця в частині складення протоколу про адміністративне правопорушення № 15 від 13.04.2018 року про скоєння ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП неправомірними та скасувати вказаний протокол. В обґрунтування скарги зазначає, що державним виконавцем безпідставно не врахувано надані ним 02.04.2018 року платіжні доручення, які свідчать про належну сплату аліментів в рамках виконавчого провадження № 53299050 з примусового виконання виконавчого листа № 752/11017/16-ц, виданого 19.12.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Вказані платежі неправомірно не були відображені в довідці про заборгованість зі сплати аліментів та державним виконавцем протиправно складено протокол про адміністративне правопорушення відносно нього щодо неналежного виконання судового рішення по сплаті аліментів на утримання дитини. Вважав, що вказані дії державного виконавця є неправомірними та такими, що порушують його права, за захистом яких він звернувся до суду.

Скаржник в судовому засіданні вимоги скарги підтримав та просив її задовольнити викладених в ній підстав.

Представник суб`єкта оскарження в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, в зв»язку з чим суд вважає за можливе розглянути скаргу без його участі.

Суд, вислухавши пояснення скаржника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 30.01.2017 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 53299050 з примусового виконання з примусового виконання виконавчого листа № 752/11017/16-ц, виданого 19.12.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліментів в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття (а.с.62).

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості по аліментам від 13.04.2018 року, заборгованість ОСОБА_2 станом на 31.03.2018 року становить 51969,97 грн. (а.с.95).

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_2 15.02.2017 року звернувся до державного виконавця з письмовою заявою про долучення платіжних документів від 25.01.2017 року та від 09.12.2016 року, про сплату аліментів в сумі 510 грн. та в сумі 2800 грн, відповідно (а.с.64-66).

Інших платіжних доручень про належне виконання зобов»язань по сплаті аліментів та письмових заяв ОСОБА_2 про їх врахування за період з 15.02.2017 року по 13.04.2018 року, - матеріали виконавчого провадження не містять, натомість, останні долучені до матеріалів даної скарги.

13.04.2018 року державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального правління юстиції у м. Києві Бондаренком М.В. було складено протокол про адміністративне правопорушення № 15 відносно ОСОБА_2 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 1831 КУпАП. Копію протоколу було вручено ОСОБА_2, про що свідчить його підпис в графі про його отримання (а.с.4).

Розрахунок заборгованості від 13.04.2018 року державного виконавця, ОСОБА_2 у встановленому законом порядку оскаржений не був та не подано скаргу щодо неправомірності нарахування такої заборгованості та зобов»язання державного виконавця здійснити перерахунок з урахуванням наданих доказів.

Разом з тим, подано скаргу щодо неправомірності дій державного виконавця щодо складення протоколу та скасування протоколу з цих підстав.

В частині викладених доводів скаржника, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Так, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст. 2 цього Закону засадами виконавчого провадження є верховенство права; обов'язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; справедливість; неупередженість та об'єктивність; гласність та відкритість виконавчого провадження; розумність строків виконавчого провадження; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно із ст. 13 Закону № 1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 18 зазначеного Закону зобов'язує виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом.

За змістом положень ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 зазначеного Закону, виконавець зобов'язаний розпочати примусове виконання рішення за наявності низки умов, зокрема якщо: виконання рішення передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, набрало законної сили; не пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання; виконавчий документ відповідає вимогам, передбаченим ст. 4 цього Закону; стягувач подав заяву про примусове виконання рішення.

Судом встановлено, що в даному випадку усі вищенаведені умови були дотримані, та виконавцем було складено протокол про адміністративне правопорушення на виконання вимог закону в межах своєї компетенції.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця суд у разі встановлення обґрунтованості скарги визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

При цьому суд не має права зобов'язати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 254 КУпАП, про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно із ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, рішення суб»єкта владних повноважень необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Правові акти індивідуальної дії - рішення, які є актом одноразового застосування норм права і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації.

Протокол про адміністративне правопорушення не є актом індивідуальної дії, оскільки, в ньому лише фіксуються фактичні обставини справи.

Протокол про адміністративне правопорушення, відповідно до зазначених норм не породжує жодних правових наслідків, що спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, не змінює, не припиняє права та обов»язки, не має обов»язкового характеру для позивача.

Тобто, протокол про адміністративне правопорушення є одним із доказів в справі про адміністративні правопорушення, а не рішенням суб»єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке може оскаржуватися до суду.

Отже, аналіз протоколу про адміністративне правопорушення та дій уповноважених осіб щодо складання протоколу, - дає особа, яка розглядає справу про притягнення до адміністративної відповідальності, а винесене на підставі цього протоколу рішення і є предметом оскарження або в порядку та випадках, передбачених КУпАП, або в порядку та випадках, врегульованих КАС України.

Згідно приписів ст. 221 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ст. 183-1 КУпАП розглядаються суддями районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.

Главами 22-24 КУпАП врегульовано порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення і порядок оскарження постанов по справі про адміністративне правопорушення.

Як вбачається з поданої скарги, відносно ОСОБА_2 було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП та, на думку скаржника, державним виконавцем неправомірно не були враховані платіжні квитанції про фактичну сплату аліментів, однак, будь-яких скарг з приводу перерахунку заборгованості та незаконності таких дій в порядку ст. 477 ЦПК України ОСОБА_5 подано не було, а звернення, останнього, з даною скаргою, на думку суду, є неналежним та неефективним в даному випадку способом захисту своїх прав в рамках виконавчого провадження.

Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що дії уповноваженої особи щодо складання протоколу та вручення протоколу про адміністративне правопорушення та доводи скарги в частині заперечень скаржника щодо наявності складу адміністративного правопорушення за ст. 183-1 КУпАП, -мають бути предметом розгляду в рамках розгляду адміністративного матеріалу в суді.

Судом також встановлено, що відповідно до автоматизованої програми документообігу Голосіївського районного суду м. Києва, адміністративний матеріал відносно ОСОБА_2 за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП, було повернуто Голосіївському районному відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, - для належного оформлення постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.04.2018 року у справі № 752/8223/18 та станом на час розгляду даної скарги до суду не повертався.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що державний виконавець, складаючи протокол про адміністративне правопорушення, діяв в межах і у відповідності до наданої законом компетенції, та те, що доводи скарги стосуються відсутності фактичного складу адміністративного правопорушення, що є предметом розгляду під час адміністративного матеріалу в суді, суд не вбачає законних підстав в порядку ст. 447 ЦПК України для задоволення вимог скаржника про визнання дій державного виконавця в частині складення адміністративного протоколу неправомірними та, відповідно, скасування протоколу про адміністративне правопорушення, а відтак в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 258-260, 268, 354, 355, 447 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві Бондаренка Максима Васильовича, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Н.П. Чередніченко