Справа № 509/917/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Бокоч С.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_4

про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-

ВСТАНОВИВ:

16.03. 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним вище позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 11.07.2016 року помер його батько ОСОБА_5, після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Великодолинське, вул. Залізнична, 3. Ще за життя, ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого вказане вище майно заповів позивачу (сину спадкодавця) у розмірі 2/3 частки та відповідачці (дружині спадкодавця) у розмірі 1/3 частка. Після смерті ОСОБА_5, позивач та відповідачка звернулись до Овідіопольської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за заповітом. Крім того, відповідачка подала до державної нотаріальної контори також заяву про видачу їй свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частину зазначеного вище майна. При цьому, державний нотаріус повідомив позивачу, що видасть відповідачці свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частину вказаного вище майна. Позивач подав до державної нотаріальної контори заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки, але державний нотаріус йому відмовив в цьому, надавши постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії від 14.03.2018 р. за № 245/02-31.

З наведених підстав позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 2/3 частини зазначеного вище житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити повністю.

Представник відповідача позов не визнали та просив суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази по справі суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення його померлим.

Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, позивач ОСОБА_1, який народився 30 червня 1967 року, є сином ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача.

Відповідачка ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_5, шлюб між якими зареєстрований 20 березня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

11 липня 2016 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6, згідно якого, належні йому земельну ділянку та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, вул.Залізнична, 3, заповів наступним чином: ОСОБА_4, 22.05.1944 р/н - 1/3 частку; ОСОБА_1, 30.06.1967 р/н - 2/3 частки.

01 червня 2017 року ОСОБА_5 помер і після його смерті відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, вул.Залізнична, 3.

Право власності спадкодавця ОСОБА_5 на вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами підтверджується рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.03.2014 р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

У встановлений строк після смерті ОСОБА_5 позивач та відповідачка звернулися до Овідіопольської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за заповітом.

26.01.2018 р. відповідачка звернулась до державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частку зазначеного вище житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

14.03.2018 р. позивач подав до державної нотаріальної контори заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки спадкового майна.

Але державний нотаріус, в цей же день, надав позивачу постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії за № 245/02-31, якою відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки спадкового майна, обґрунтувавши цю відмову тим, що вказаний вище спадковий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належав спадкодавцю ОСОБА_5 на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.03.2014 р., яке набрало чинності 16.03.2014 р., тобто в період шлюбу між ОСОБА_5 і ОСОБА_4, а тому цей будинок є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Не погодившись із висновком державного нотаріуса про те, що зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є спільною сумісною власністю спадкодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_4, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Великодолинської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 09.04.1981 р., ОСОБА_5 та його тодішній співмешканці ОСОБА_7 було видано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку в смт.Великодолинське по вул.Залізничній, 3, площею 0,7 га із земельного фонду Великодолинської селищної ради народних депутатів та дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на підставі будівельного паспорту.

28.07.1981 р. між виконавчим комітетом Великодолинської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області та ОСОБА_5 і ОСОБА_7 було укладено нотаріально посвідчений Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку в смт.Великодолинське по вул.Залізничній, 3, загальною площею 700 кв.м.

Відповідно до акту прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом жилого будинку і господарських будівель індивідуального забудовника від 1987 р. підтверджено, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось до 1987 року на підставі будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виданого згідно рішення виконкому Великодолинської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області № 6 від 09.04.1981 р. та прийнято в експлуатацію житловий будинок № 3 по вул.Залізничній, в смт.Великодолинське, який складається з одноповерхового будинку, загальною площею 59,3 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами сараєм, навісом, вбиральнею, цистерною, воротами, водопроводом.

Згідно рішення виконкому Великодолинської селищної ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області № 1 від 28.01.1988 р., ОСОБА_5 було залишено у власність самовільно збудовані: під літ. «В» - навіс та під літ. «Г» - вбиральню, по вул.Залізничній, 3, смт.Великодолинське.

16.05.2008 р. КП «Овідіопольське РБТІ» виготовило на імя батька позивача та його колишньої співмешканки ОСОБА_7 технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, вул.Залізнична, 3, який складається з наступного: під літ. «А,а,а1,а2» - житловий будинок, загальною площею 58,6 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м.; під літ. «Б» - сарай; під літ. «В» - навіс; під літ. «Г» - вбиральня; під літ. «Д» - господарчий блок; під літ. «д» - мансарда; під літ. «д1» - балкон; під літ. «е» - вхід в підвал; під літ. «Е» - підвал; під літ. «Ж» - навіс; під літ. «З» - літній душ; під літ. «И» - сарай; під літ. «К» - навіс; під № 1-6,І споруди.

Шлюб між ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_4 був укладений 20.03.2009 р. тобто після будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, вул.Залізнична, 3.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.03.2014 р., за ОСОБА_5 було визнано право власності на вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, вул.Залізнична, 3.

19.05.2014 р. Реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 26.05.2014 р.

Представник відповідачки у відзиві на позов, а також у судовому засіданні посилався на ст.ст.182, 331 ЦК України, згідно яких, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, і право власності на таке майно виникає з моменту державної реєстрації.

І з цього, представником відповідачки зроблений хибний висновок про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власність спадкодавця і відповідачки, оскільки право власності на цей будинок було зареєстровано вже період їхнього шлюбу.

Згідно п.1 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Як слідує із цієї норми, законодавець чітко зазначив, що вказане майно «набуте до шлюбу», тобто «створене», а не те, на яке «зареєстроване право власності».

Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

З цієї норми теж можна зробити висновок, що спільним сумісним майном подружжя може бути те майно, яке «набуте подружжям за час шлюбу», тобто придбане або створене за спільні кошти чи трудові зусилля.

Крім того, представник відповідачки у відзиві на позов, а також у судовому засіданні вказував на те, що спадкодавець ОСОБА_5, склавши заповіт порушив спадкові права відповідачки, оскільки вона як непрацездатна вдова (пенсіонер) має право на обовязкову частку у спадщині.

Згідно заповіту, складеному спадкодавцем, відповідачці ОСОБА_5 заповів 1/3 частку майна.

Як передбачено ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Тому, якщо б спадкодавець ОСОБА_5 не заповів би відповідачці 1/3 частку майна, то вона як непрацездатна вдова мала б право на 1/6 частку спадкового майна, оскільки у спадкодавця на момент смерті було 2 дітей. А тому, її спадкові права жодним чином не порушені заповітом.

Як слідує із Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15: «…Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1)час набуття майна;

2)кошти, за які таке майно було набуто (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам…».

Крім того, згідно правової позиції, визначеній у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16: «…Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Правова природа набуття майна на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя».

При цьому, ні відповідачкою, ні її представником не було надано належних доказів того, що відповідачка ОСОБА_4 якимось чином приймала участь у створенні майна спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судовому засіданні зазначили, що вони в 1989 році придбали по сусідству житловий будинок по вул.Залізничній, 1А, в смт.Великодолинське і по сьогоднішній день там проживають та підтвердили, що спірний житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами був повністю побудований до того часу, як відповідачка почала проживати у цьому спірному будинку, а почала вона проживати у цьому будинку приблизно у 1997-1998 р.

З наведених підстав суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12, 76, 81, 141, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті мого батька ОСОБА_5, померлого 01 червня 2017 року на спадкове майно у вигляді 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який в цілому складається з наступного: під літ. «А,а,а1,а2» - житловий будинок, загальною площею 58,6 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м.; під літ. «Б» - сарай; під літ. «В» - навіс; під літ. «Г» - вбиральня; під літ. «Д» - господарчий блок; під літ. «д» - мансарда; під літ. «д1» - балкон; під літ. «е» - вхід в підвал; під літ. «Е» - підвал; під літ. «Ж» - навіс; під літ. «З» - літній душ; під літ. «И» - сарай; під літ. «К» - навіс; під № 1-6,І споруди, і який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Великодолинське, вул. Залізнична, 3.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково в строки визначені ст. 354 ЦПК України до апеляційного суду Одеської області через Овідіопольський районний суд Одеської області.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 ч.1 Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Овідіопольський районний суд Одеської області.

Повне рішення складено 03.12.2018 року.

Суддя А.І.Бочаров