Постанова

Іменем України

04 грудня 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/643/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Савицького О.А.

від 07 червня 2018 року

у справі №761/1989/14-цШевченківського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1,

треті особи: Головне управління юстиції у місті Києві, Шандрівська сільська рада Миронівського району Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ГнідюкОлександр Борисович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кочерга Ганна Григорівна, ОСОБА_9, ОСОБА_10, приватний нотаріус Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко Ірина Іванівна,

про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_12 не змогла отримати свідоцтво про право власності, оскільки під час оформлення спадщини з'ясувалося, що спадкове майно, зокрема квартира АДРЕСА_1, була відчужена незаконним шляхом без волевиявлення ОСОБА_12 наступним чином:

не встановлені особи підробили довіреність від імені ОСОБА_12 на ім'я ОСОБА_4, яка була начебто посвідчена 25.12.2004 головою Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області Шевченко СергіємІвановичем за №873. ОСОБА_12 в оформленні довіреності участі не приймав та жодних осіб на оформлення довіреності від свого імені не уповноважував. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин, є недійсним з моменту його вчинення. В матеріалах справи є копія довідки Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області №891 з якої вбачається, що довіреність від імені ОСОБА_12 на ім'я ОСОБА_4, яка зазначена в Договорі купівлі-продажу квартири від 17.11.2005, Шандрівською сільською радою Миронівського району Київської області не посвідчувалась та в книзі реєстрації відсутня;

в подальшому, після смерті ОСОБА_12 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1), коли вона на підставі закону вже була володільцем спірної квартири, ОСОБА_4, діючи від імені померлої особи, видає довіреність на ім'я ОСОБА_5, яка посвідчена 13.08.2005 приватним нотаріусом Коростишівського нотаріального округу Яворенко І.І., та зареєстрована в реєстрі за №2203, дублікат якої видано 07.11.2005 приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І.І., та зареєстровано в реєстрі за №2982;

ОСОБА_5 від імені померлого ОСОБА_12 укладає Договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_6 Цей договір посвідчується 07.11.2005 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Гнидюк О.Б. та зареєстрований в реєстрі за №14795;

в подальшому, ОСОБА_6 укладає Договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_10 Цей договір був посвідчений під час судової заборони, а саме 30.11.2005 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Кочергою Г.Г. та зареєстрований в реєстрі за №3167;

21.03.2007, ігноруючи ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2005 та постанову ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві АА №855920 від 05.12.2005 про накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1, державний виконавець відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві передав вищезазначену квартиру на реалізацію з прилюдних торгів;

06 червня 2007 року, під час дії арешту, який скасовано ухвалою суду від 27.02.2008, Державною акціонерною компанією «Національна мережа аукціонних центрів» були проведені прилюдні торги з реалізації вищезазначеної квартири, яка була продана ОСОБА_9;

25 лютого 2013 року ОСОБА_9 укладає Договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_1

Вказувала, що всі незаконні дії пов'язані з відчуженням квартири відбувалися в той час, коли її дійсний власник вже помер та існувала судова заборона на відчуження квартири, а вона в установленому законом порядку оформлювала зазначену квартиру у власність.

Вказувала також, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем спірної квартири, оскільки на момент придбання квартири з прилюдних торгів ОСОБА_9 та в подальшому її відчуження ОСОБА_1, існував спір щодо визнання прилюдних торгів недійсними та в державному реєстрі був запис щодо заборони відчуження квартири.

Вважала нікчемними довіреності, на підставі яких квартира вибула з володіння ОСОБА_12 без його волі.

Позивачка, посилаючись на відсутність події посвідчення документа, оформленого як довіреність, просила встановити нікчемність посвідчення 25.12.2004 головою Шандрівської сільської ради Мирнівського району Київської області Шевченком С.І. за №873 довіреності від імені ОСОБА_12 на ім'я ОСОБА_4; встановити нікчемність перепосвідчення 13.08.2005 приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І.І. (зареєстровано в реєстрі за №2203) після смерті ОСОБА_12 довіреності від імені ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5; визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07.11.2005, укладений між ОСОБА_5 від імені ОСОБА_12 та ОСОБА_6, що посвідчений ПН КМНО Гнидюк О.Б. та зареєстрований в реєстрі за №14795; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати дану квартиру з чужого незаконного володіння.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня, 2017, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2017 року, закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2005, укладеного між ОСОБА_5 від імені ОСОБА_12 та ОСОБА_6

Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом не досліджено в судовому засіданні оригінал оскаржуваної довіреності від 25.12.2004, який і не подавався позивачкою суду для огляду, а пояснення Шандрівської сільської ради від 12.03.2015, які покладені в основу рішення, надані після спливу більше 10 років з дати посвідчення довіреності та на підставі нечіткої копії.

Судом не перевірялося місцезнаходження оригіналу довіреності від 25.12.2004 та походження цієї довіреності, наданої позивачкою у вигляді копії.

Судом не взято до уваги, що обставини, на які посилається позивачка не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом не зазначено в рішенні, яким чином наведені позивачем факти впливають на недійсність довіреності від 25.12.2004 та свідчать про порушення чинного законодавства під час її посвідчення. Будь-яких експертиз судом не призначалося.

Визнаючи довіреність від 25.12.2004 недійсною, суд послався на загальні норми цивільного права та при цьому не послався на докази, які б безумовно підтвердили, що саме в момент посвідчення довіреності від 25.12.2004 порушена будь-яка з вимог, які приведені в частинах 1-3. 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Також, суд не дослідив обставини посвідчення довіреності від 13.08.2005 та не перевірив дійсні підстави визнання цієї довіреності недійсною.

Судом не враховано, що ОСОБА_1 є добросовісним володільцем квартири, оскільки придбала її за відплатним договором в особи, яка теж мала право на її відчуження.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Суд помилково не прийняв до уваги, що у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України у випадку відчуження майна особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього.

Вважала, що оскільки квартира придбана ОСОБА_9 за відплатним договором (на прилюдних торгах), що є дійсним, та в подальшому 25.02.2013 придбана нею, висновок суду першої інстанції щодо необхідності витребування квартири є необґрунтованим.

Судом не надано правової оцінки факту придбання спірної квартири на публічних торгах, що проводились у зв'язку з виконанням судового рішення, та не наведено мотивів незастосування ч. 2 ст. 388 ЦК України.

Вважала, що висновок суду про можливість витребування у неї спірної квартири є помилковим та таким, що не відповідає вимогам закону та порушує її право на мирне володіння своїм майном, гарантоване Конституцією України та Конвенцією про захист прав та основоположних свобод.

Вказувала, що висновок суду в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності суперечить положенням ст. 330, 388, 392 ЦК України.

Суд в порушення ч. 2 ст. 264 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, оскільки задовольняючи позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на квартиру, суд вказав, що право власності визнається в порядку спадкування за заповітом, тоді як позивачка таких вимог не заявляла та свій позов не обґрунтовувала допущеними порушеннями порядку спадкування за заповітом.

Судом в порушення п. 1 ч. 3 ст. 265 ЦПК України не викладено в описовій частині рішення заперечень відповідача. Суд в своєму рішенні обмежився лише формальним значенням про заперечення відповідача ОСОБА_1 щодо задоволення позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що судом безпідставно не відмовлено в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якою заявлено відповідачем в суді першої інстанції до ухвалення рішення.

За наведених обставин, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2018 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_3 подала відзив, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає до задоволення.

В обґрунтування своїх заперечень проти апеляційної скарги вказувала на те, що наявні в матеріалах справи докази як окремо так і в сукупності свідчать про те, що довіреність від 25.12.2004 ОСОБА_12 на ім'я ОСОБА_4 не видавалась та Шандрівською сільською радою Миронівського району Київської області ніколи не посвідчувалася.

Зазначала, що в матеріалах справи містяться довідки Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області, які свідчать про те, що довіреність від 25.12.2004 не посвідчувалась та в Книзі реєстрації нотаріальних дій відсутня, а також в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_4 зазначив, що не був знайомий з ОСОБА_12 та ніякої довіреності на вчинення дій від нього не отримував.

Зазначала, що наявні в матеріалах справи докази, яким судом першої інстанції надана правова оцінка доводять той факт, що довіреність від 25.12.2004 ОСОБА_12 не видавалася та була сфальсифікована, а відповідачкою ОСОБА_1 не спростовано таких доказів.

З огляду на те, що довіреність від 13.08.2005 укладена після смерті ОСОБА_12 вважала, що в цій частині позовних вимог суд також дійшов правильного висновку про визнання такої довіреності недійсною.

Вказувала, що оскільки вона в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_12, у зв'язку з чим у неї виникли речові права на спірну квартиру, то має право на звернення до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Вважала, що посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на неправильне застосування положень ст. 330, 388, 392 ЦК України є необґрунтованими.

Також, вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки реалізація спірної квартири відбулася з порушенням чинного законодавства, зокрема прилюдні торги на яких реалізовано спірну квартиру, відбулися за наявності арешту на квартиру, накладену в судовому порядку. Отже, ОСОБА_9, яка придбала квартиру на прилюдних торгах, та ОСОБА_1 не є добросовісними набувачами квартири.

Доводи апеляційної скарги про сплив строку позовної давності ОСОБА_3 також вважала необґрунтованими.

За вказаних обставин просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Інші учасники справи своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

У відповідності до вимог ст. 43 ЦПК України ОСОБА_1, діючи через свого представника ОСОБА_2, подала відповідь на відзив ОСОБА_3, посилаючись на те, що наведені у відзиві доводи не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать положенням діючого законодавства.

Вказувала, що посилання ОСОБА_3 щодо наявності злочину та порушення публічного порядку при складанні довіреностей є намаганням перекрутити дійсні обставини справи, оскільки відсутній вирок суду відносно дій відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_15

Вважала безпідставними заперечення позивачки, що ОСОБА_9 та вона не є добросовісними набувачами спірної квартири.

Також вважала безпідставними заперечення, що недобросовісність дій ОСОБА_9 виражається в тому, що квартира на момент її реалізації на прилюдних торгах перебувала під арештом, оскільки на час проведення торгів ОСОБА_9 не мала можливості перевірити таку інформацію.

Наданий позивачкою лист Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно не є належним доказом наявності обтяжень спірного майна на момент його продажу.

Зазначала, що оскільки прилюдні торги, на яких реалізовувалася спірна квартира, проводилися у відповідності до вимог закону, то витребування у неї майна неможливе з огляду на зміст ч. 2 ст. 388 ЦК України.

Щодо застосування строків позовної давності, то такі заперечення позивачки не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства.

За наведених обставин просила врахувати відповідь на відзив позивачки при розгляді апеляційної скарги.

Представники відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_16 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав наведених в ній.

Позивачка та її представник ОСОБА_17. в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та треті особи: ПН КМНО Гнідюк О.Б.. ПН КМНО Кочерга Г.Г., ОСОБА_9, ОСОБА_10, ПН КМНО Коростишівського районного нотаріального округу Яворенко І.І., належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві та Шандрівська сільська рада Миронівського району Київської області, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників, як не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним нормам процесуального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.1994, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в реєстровій книзі під реєстровим номером 31180, набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

24 грудня 2004 року ОСОБА_12, на випадок своєї смерті, заповів все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12

ОСОБА_3, в установлений законом строк, а саме 28.03.2005 звернулася до Восьмої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_12

Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не отримала, оскільки за наданими до нотаріальної контори Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» даними вказана квартира продана ОСОБА_12 07.11.2005 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_5, який діяв від імені померлого ОСОБА_12 та ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання довіреності від 25.12.2004 недійсною, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої та абзацу першого і другого частини третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно із статтею 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню.

Нотаріуси посвідчують довіреності, складені від імені фізичної особи або юридичної особи, на ім'я однієї або кількох осіб з чітко визначеними юридичними діями, які належить учинити представникові.

Посвідчені нотаріусами довіреності, а також довіреності, видані в порядку передоручення, припинення їх дії, підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей.

Суд дійшов правильного висновку, що позивачкою доведено належними доказами, що наявна в матеріалах справи копія довіреності від 25.12.2004 від імені ОСОБА_12 не доводить вчинення останнім дій щодо уповноваження ОСОБА_4 діяти від його імені.

Як встановлено судом, ОСОБА_12 хворів, а саме страждав онкологічним захворюванням, у зв'язку з чим в грудні 2004 року був прооперований та після операції знаходився в квартирі ОСОБА_3, де і помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_17 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що на день посвідчення оспорюваної довіреності - 25.12.2004 ОСОБА_12 фізично не міг з'явитися до Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області для видачі від свого імені довіреності, оскільки перебував після операції в квартирі ОСОБА_3 у м. Києві та на наступний день помер.

Також, пояснив, що 25 грудня 2004 року був вихідним днем, а тому довіреність в цей день не посвідчувалася Шандрівською сільською радою Миронівського району Київської області.

Судом також встановлено та вбачається з матеріалів справи, а саме з довідки Шандрівської сільської ради Миронівського району Київської області від 12.03.2015 довіреність від 25.12.2004, реєстраційний номер 873, Шандрівською сільською радою Миронівського району Київської області не посвідчувалася та в книзі реєстрації відсутній такий запис.

Доводи апеляційної скарги, що довідка Шандрівської сільської ради, яка надана більш ніж через 10 років після посвідчення довіреності, є неналежним доказом у справі, на увагу колегії суддів не заслуговують, оскільки дана довідка у відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України є належним доказом у справі так як містить інформацію щодо предмета доказування.

Поряд з цим, відповідачка ОСОБА_1, заперечуючи проти таких обґрунтувань позивача щодо недійсності довіреності у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надала належних доказів на їх спростування.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що оригінал довіреності позивачкою до суду не надавався та не досліджувався судом першої інстанції також не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки на спростування доводів позивача відповідачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи 26 червня 2006 року прокурором відділу прокуратури м. Києва Чібісовим Д.О. винесено постанову про порушення кримінальної справи, якою встановлено, що невстановленими особами підроблено довіреність датовану 25.12.2004 №873, видану Шандрівською сільською радою Миронівського району Київської області від ОСОБА_12, уповноважуючого керувати та розпоряджатись усім майном, яку в подальшому використали для передоручення (т. 1, а.с. 32).

Представник позивачки - ОСОБА_17 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що в ході досудового розслідування правоохоронні органи оригінал довіреності від 25.12.2004 так і не знайшли.

Більш того, ОСОБА_1, заперечуючи проти позовних вимог та вказуючи на ненадання позивачкою оригіналу довіреності, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України зобов'язана була надати до суду першої інстанції докази на підтвердження своїх заперечень, а у разі неможливості надання таких доказів подати до суду клопотання про витребування цих доказів.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 клопотань щодо долучення доказів на підтвердження своїх заперечень до суду першої інстанції не заявляла як і не заявляла клопотань про витребування таких доказів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у зв'язку з відсутністю події посвідчення від імені ОСОБА_12 довіреності, зазначені позивачкою обставини для визнання довіреності від 25.12.2004 недійсною ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України).

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність волевиявлення ОСОБА_12 на видачу 25.12.2004 довіреності на ім'я ОСОБА_4

Щодо визнання нікчемною довіреності від 13.08.2005 колегія суддів також погоджується з висновком суду, що посвідчення довіреності в порядку передоручення після смерті особи суперечить вимогам закону.

Довіреність, видана в порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню після подання основної довіреності, у якій застережене право на передоручення, а за приписами статті 240 ЦК України представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передано відповідні повноваження (замісника).

Також, положеннями статті 248 ЦК України визначено підстави припинення представництва за довіреністю, зокрема довіреність припиняє дію у разі смерті особи, яка видала довіреність.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в частині щодо визнання довіреностей недійсними, правильно виходив із доведеності позовних вимог в цій частині.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають установленим обставинам та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, цих висновків суду не спростовують.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо задоволення позовних вимог про визнання права власності на квартиру та її витребування з незаконного володіння, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі частини 5 статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини у відповідності до ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Свідоцтво про право на спадщину не створює ніяких нових прав у спадкоємця на майно, а тільки підтверджує вже існуюче право на нього, бо як зазначалось вище, право на спадкове майно виникає у спадкоємця з моменту відкриття спадщини.

З огляду на наведені положення закону, а також беручи до уваги те, що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_12, до якої в тому числі входить спірна квартира, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що з часу прийняття спадщини ОСОБА_3 їй належать речові права на спірну квартиру, тобто право володіння та користування квартирою.

Відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330, 338 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 просила витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 належну їй, як спадкоємцю померлого ОСОБА_12, квартиру АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 2013 року ОСОБА_9 відчужила спірну квартиру ОСОБА_1

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неможливості витребування в неї як добросовісного набувача спірної квартири, оскільки захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов'язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

Крім того, згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 листопада 2005 року ухвалою суду в межах цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, ДАК «Національна мережа аукціонних центрів», ОСОБА_9 про визнання прилюдних торгів недійсними забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру та 05.12.2005 відкрито виконавче провадження по виконанню зазначеної ухвали.

01 грудня 2005 року Першою Київською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2005 року внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про арешт квартири АДРЕСА_1.

06 червня 2007 року квартиру реалізовано на прилюдних торгах, оформлених протоколом №1-123/4 про проведення прилюдних торгів, затвердженого генеральним директором ДАК «Національна мережа аукціонних центрів». Переможцем торгів визнано ОСОБА_9

11 червня 2007 року начальником Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві затверджено акт про продаж нерухомого майна з прилюдних торгів. 15.06.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурашко І.І. на ім'я ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2008 знято арешт із зазначеної квартири.

Отже, вищевказана квартира на момент її придбання ОСОБА_9 з прилюдних торгів перебувала під забороною відчуження, про що були відповідні записи в Державному реєстрі заборон та відчуження.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_9 не мала можливості перевірити наявність заборони на відчуження спірної квартири є безпідставними, оскільки в Договорі купівлі-продажу міститься відмітка, хто був попереднім власником квартири і на яких підставах набув право власності на цю квартиру. Також, ОСОБА_9 мала можливість перевірити інформацію щодо квартири, яка міститься в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно, який є загальнодоступним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, а тому наявні правові підстави для витребування зазначеної квартири від ОСОБА_1

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги, що у зв'язку із задоволенням позову порушуються права ОСОБА_1 на мирне володіння майном, які гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, судом не приймаються до уваги, оскільки відповідачка, проявивши принаймі розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_12 поза його волею.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_3 не відмовлялася від спадщини, а нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з відчуженням квартири на підставі недійсної довіреності, виданої від імені померлого ОСОБА_12, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на квартируАДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_12

Доводи апеляційної скарги, що задовольняючи позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру в порядку спадкування, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка таких вимог не заявляла, спростовуються матеріали справи.

Так, як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_12

Щодо доводів апеляційної скарги в частині пропуску позивачем строку позовної давності колегія суддів вважає, що вони також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що після посвідчення довіреностей в 2004 та 2005 роках, ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, які укладені на підставі оспорюваних довіреностей, з позовом про визнання права власності на спірну квартиру, що в силу ст. 264 ЦК України свідчить про переривання строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо не викладення стислого змісту заперечень відповідача не є підставою для скасування рішення суду, які визначені ст. 376 ЦПК України.

Більш того, суд зобов'язаний правильно застосувати норми матеріального та процесуального права, пославшись на закон, котрим керувався при ухваленні рішення, у разі відмови у задоволенні позову, навести в рішенні конкретні обставини і факти, що доводять обґрунтованість позову.

Разом з тим, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 12, 81, 263 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай