Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 640/17297/15-ц

провадження № 61-20006св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада,

представник позивача - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій Ірина Вячеславівна, Восьма харківська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова у складі судді Божко В. В. від 21 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М., від 11 січня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Харківська міська радазвернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Трощій І. В., Восьма харківська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, договорів купівлі-продажу та дарування.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року встановлено факт сумісного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_7 однією сім'єю з осені 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_7.

ОСОБА_7 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1.

31 жовтня 2014 року ОСОБА_5, як племінник померлого, звернувся до Восьмої харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а в подальшому відмовився від спадкування та не заперечував проти прийняття спадщини ОСОБА_2

На підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року Восьма харківська державна нотаріальна контора видала свідоцтво про право на спадщину за законом від 04 листопада 2014 року № 575 спадкоємцю ОСОБА_7 - ОСОБА_2, який у подальшому зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

23 грудня 2014 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу продав вказану квартиру ОСОБА_3, а ОСОБА_3 згідно з договором дарування того ж дня подарував квартиру ОСОБА_4

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року за апеляційною скаргою Харківської міської ради рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року скасовано, заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду.

Позивач вважав, що спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7, є відумерлою, тому повинна належати територіальній громаді м. Харкова на підставі статті 1277 ЦК України.

Ураховуючи викладене, Харківська міська рада, уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 04 листопада 2014 рокуВосьмою харківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири, укладений 23 грудня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, та договір дарування, укладений 23 грудня 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4

У січні 2016 року ОСОБА_2звернувся до суду із зустрічним позовом до Харківської міської ради, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3, Восьма харківська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання спадкоємцем четвертої черги.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що він не був зареєстрований за адресою спадкодавця ОСОБА_7, але фактично постійно мешкав з ним однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року до ІНФОРМАЦІЯ_7,дня його смерті. Він сплачував від імені власника комунальні послуги, квитанції підписував власноруч. Вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, опікувалися один одним. Після смерті ОСОБА_7 він поховав його за власний рахунок. У ОСОБА_7 близьких родичів не було, був лише двоюрідний племінник - ОСОБА_5, який є спадкоємцем п'ятої черги і звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а в подальшому відмовився від неї на його користь.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги, просив суд: встановити факт проживання однією сім'єю його та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, з осені 2006 року до 04 грудня 2012 року; визнати його спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_7

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року у задоволенні позову Харківської міської ради відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією сім'єю з осені 2006 року до 04 грудня 2012 року.

У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову Харківської міської ради та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 04 листопада 2014 року ОСОБА_2, є дійсним, оскільки він мав право на спадкування на підставі чинного на той час рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року, що набрало законної сили. При цьому Харківська міська рада не надала суду доказів та не довела, що внаслідок укладання оспорюваних правочинів було порушено її права чи інтереси. Разом з тим ОСОБА_2 доведено факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 не менш ніж п'ять років до часу відкриття спадщини, що відповідно до статті 1264 ЦК України передбачає право на спадкування у четверту чергу і не потребує окремого визнання особи спадкоємцем четвертої черги.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу Харківської міської ради відхилено.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Також апеляційний суд повторив висновок районного суду про те, що на час видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом було чинним відповідне рішення суду.

У січні 2017 року Харківська міська радаподала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення її позову і відмову в зустрічному позові ОСОБА_2

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не можна вважати обґрунтованими, оскільки судами не застосовано норми матеріального права, які повинні бути застосовані.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року за апеляційною скаргою Харківської міської ради рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року скасовано, заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Правовим наслідком скасування в апеляційному порядку рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року є відсутність належного підтвердження факту проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_7., з яким стаття 1264 ЦК України пов'язує виникнення права на спадкування та, виходячи з якого, нотаріусом здійснювалась видача спірного свідоцтва про право на спадщину. При цьому згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування.

Незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спадкову квартиру вказує на невідповідність укладеного ним у подальшому з ОСОБА_3 договору її купівлі-продажу вимогам частини першої статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. При цьому спірним договором купівлі-продажу порушуються інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Також незаконність набуття ОСОБА_2 права власності на спадкову квартиру вказує на невідповідність укладеного у подальшому між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору її дарування вимогам частини другої статті 718 ЦК України, якою передбачено, що дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє.

Крім того, суди не врахували, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7. не проживали разом, оскільки були зареєстровані за різними адресами та не могли проживати однією сімє'ю у розумінні статті 3 СК України, а підтримання інших особистих відносин між ними не породжує право ОСОБА_2 на майно спадкодавця.

Таким чином, оскільки ухвалою апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року скасовано рішення суду, на підставі якого ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину, та при укладенні оспорених правочинів не було дотримано вимог статей 203, 656 ЦК України, а це є істотною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину та договорів купівлі-продажу і дарування недійсними.

У липні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. Зазначав, що Харківська міська рада не є стороною оспорюваних договорів, при цьому стаття 1277 ЦК України застосовується у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. Зазначала, що посилання Харківської міської радина порушення інтересів держави є необгрунтованим, оскільки судове рішення про визнання спадщини ОСОБА_7. відумерлою відсутнє, а позивач відповідно не є власником спірної квартири і не має цивільно-правової заінтересованості.

19 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 1998 року квартира АДРЕСА_1, загальною площею 45,2 кв. м, житловою площею 30,0 кв. м, належала на праві власності ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_7 помер.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 з ОСОБА_2 з осені 2006 року до 04 грудня 2012 року (а.с. 19-20 т. 1).

04 листопада 2014 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_7 (а.с. 16 т. 1).

За договором купівлі-продажу від 23 грудня 2014 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (а.с. 41-42 т. 1).

У той самий день, за договором дарування від 23 грудня 2014 року, ОСОБА_3 подарував вищезазначену квартиру ОСОБА_4 (а.с. 43-44 т. 1).

Судом установлено, що ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 березня 2015 року за апеляційною скаргою Харківської міської ради рішення Харківського районного суду Харківської області від 31 липня 2014 року, на підставі якого ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 04 листопада 2014 року № 575,скасовано, заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 залишено без розгляду (а.с. 10 т. 1).

Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що на момент отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом він відповідно до статті 1264 ЦК України мав право на спадкування у четверту чергу, оскільки рішення суду, хоча і в подальшому було скасовано, але було чинне на час отримання свідоцтва.

При цьому апеляційний суд у порушення вимог статей 214, 315 ЦПК України 2004 рокуне врахував, що зі скасуванням судового рішення втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають, а також такі властивості чинного рішення суду, як преюдиційність, виконуваність та загальнообов'язковість,тому після скасування 31 березня 2015 року рішення суду від 31 липня 2014 року, яким заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 залишено без розгляду, він втратив право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом з моменту ухвалення скасованого рішення, тобто з 31 липня 2014 року.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування.

Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Таким чином, у порушення статей 212 - 214, 303, 315 ЦПК України 2004 рокуапеляційний суд: на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених сторонами вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не врахував, що набуття відповідачами правав власності на спірну квартиру порушує право Харківської міської ради на визнання спадщини відумерлою та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, у судовому рішенні апеляційного суду взагалі відсутні мотиви щодо позовної заяви і апеляційної скарги Харківської міської ради на вимогу про недійсність договорів купівлі-продажу та дарування, що є порушенням частини другої статті 315 ЦПК України 2004 року.

Оскільки апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які впливають на правильне вирішення справи, не дана оцінка доводам позовної заяви і апеляційної скарги Харківської міської ради щодо вимог про недійсність правочинів, суд касаційної інстанції у силу своїх повноважень та меж касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України), ухвалити власне рішення не може.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської міської ради задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк