Справа № 206/4412/18
Провадження № 2/206/1276/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6, про встановлення порядку користування без зміни розміру часток, -

ОСОБА_7 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивачу на праві спільної часткової власності належить домоволодіння № 1 по провулку Стефаника у місті Дніпрі, з яких 57/100 часток на підставі договору дарування від 05.07.1971 та 86/500 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.03.2018. Решта домоволодіння належить відповідачу, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8, померлого 30.03.2016, на підставі ст. 1269 ЦК України та третій особі, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8, на підставі ст. 1268 ЦК України. 43/100 часток домоволодіння (спадкове майно), згідно договору дарування від 21.05.2003, складалось з приміщень 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6 в житловому будинку А-1 з прибудовами, ганку а1, сходів а2, гаражу В, навісів О, Л, Н, сараю М та в загальному користуванні: погріб Д, споруди 1-16, І. Тобто зазначені складові домоволодіння за договором дарування від 21.05.2003 відійшли у конкретне користування обдарованого (спадкодавця). Вся решта, а саме: приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5 в житловому будинку А-1 з прибудовами, ганок а, літня кухня Б, вбиральня Г, сарай Ж, сарай П та в загальному користуванні: погріб Д, споруди 1-16, І після договору дарування від 21.05.2003 залишились у конкретному користуванні позивача (дарувательки). Після отримання свідоцтва про право на спадщину від 27.03.2018 на 2/5 частки спадкового майна, у позивача виникла необхідність у визначенні обсягу спадкового майна у межах своєї частки та встановлення порядку конкретного користування ним. Так, позивач звернулась до інженера з технічної інвентаризації нерухомого майна з метою розрахунку часток житлового будинку зі складанням акту конкретного користування домоволодіння у межах її частки у спадщині та не порушуючи порядок конкретного користування, визначений договором дарування від 21.05.2003. Відповідач та третя особа на запропонований акт не відреагували. Оскільки між сторонами відсутня домовленість щодо користування даним майном, позивач змушена нести тягар по утриманню всього майна взагалі. Крім того, відповідач відмовляється оформляти спадщину, у позивача відсутні інші важелі впливу, крім як звернення до суду із позовом. Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 358, 1279 ЦК України, позивач просила встановити порядок користування домоволодінням № 1 по провулку Стефаника у місті Дніпрі без зміни розміру часток, згідно акту конкретного користування від 04.04.2018, виділивши позивачу в конкретне користування в житловому будинку А-1 з прибудовами приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 2-4 та ганок а, літню кухню Б, гараж В, вбиральню Г, погріб з шийкою Д, сарай Ж, навіс С, споруди № № 1, 3 (част.), 4, 5, 7, 8, 11, 14, І (част.), решту залишити для інших спадкоємців (ОСОБА_9 та ОСОБА_5А.) (а.с. а.с. 2-4, 23-25). Не погоджуючись із заявленими позивачем вимогами відповідачем було подано відзив, де остання вказала, що при укладанні договору дарування від 21.05.2003 було визначено конкретні приміщення в житловому будинку, господарські будівлі та споруди, які передавалися у дар, що свідчить про те, що домоволодіння було поділено в натурі між співвласниками ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_8 Про реальний поділ спірного домоволодіння в натурі свідчить план будинку з технічного паспорту, виготовленого станом на 20.12.2002, в якому вказані 2 відокремлені квартири, а відтак, відповідач вважав, що питання про встановлення конкретного користуванні домоволодіння в цілому не може ставитись, так як спадкове майно складало відокремлену частину домоволодіння. При наявності технічної можливості, дійсно, можливо б було заявити позов про поділ 43/100 частин спірного домоволодіння, яку успадкували позивачка, відповідач та третя особа, в натурі, однак, розмір площі спірної частини будинку поділу не підлягає. З запропонованим позивачем актом відповідач не згодна. Також позивачем не вірно обрано коло відповідачів (а.с. 31-32). Заперечуючи проти доводів відповідача, позивачем було зазначено, що посилання відповідача, про те що при укладанні договору дарування 43/100 часток домоволодіння від 21.05.2003 відбувався поділ даного домоволодіння в натурі, враховуючи ст. 367 ЦК України, є нікчемним. Після оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом у позивача виникла необхідність у визначенні порядку користування даною ідеальною часткою у праві власності. Отже, позивач вважала, що порядок користування, встановлений договором дарування від 21.05.2003 необхідно доповнити встановленням порядку користування тією часткою у праві власності, яка утворилась внаслідок спадкування позивачем 2/5 часток спадкового майна (а.с. 46-47).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

20.09.2018 відкрито провадження у справі.

18.10.2018 відповідач надала відзив на позовну заяву.

24.10.2018 позивачем було надано відповідь на відзив.

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення позивача, відповідача їх представників, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

29.11.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Під час розгляду цивільної справи судом було встановлено, що позивач, відповідач та третя особа прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8, яка складається із 43/100 домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпро, пров. Стефаника, № 1.

Відповідачем та третьою особою свідоцтва про право на спадщину отримано не було.

Вказані обставини сторонами не заперечувались.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.2014 ОСОБА_5 було визнано недієздатним, ОСОБА_6 було визначено його опікуном. Згідно копії рішення суду, останнє набрало законної сили 12.08.2014 (а.с. 35).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

В підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, позивачем було надано копію договору від 05.07.1971, за змістом якого ОСОБА_10 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар жилий будинок А-І, загальною площею 23,0 кв. м. з господарчими будівлями, що знаходиться у м. Ігрень, пров. Шкільний, № 1 (а.с. 5).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач, також, надала копію договору дарування частини домоволодіння від 21.05.2003 де ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_11 прийняв у дар 43/100 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці площею 322 кв.м., що знаходиться в місті Дніпропетровську, провулок Стефаника, № 1.

В цілому на зазначеній земельній ділянці розташовано: А-1 житловий будинок, житловою площею 43,6 кв.м., Б літня кухня, В гараж, Г вбиральня, Д погріб з шийкою, Ж сарай, Л навіс, М сарай, Н навіс, О навіс, П сарай (тимчасовий), 1-16, І споруди.

Зазначені 43/100 частини домоволодіння, складаються з житлового будинку А-1 приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, житловою площею 16,6 кв.м., ганок а1, сходи а2, гараж В, навіси О, Л, Н, сарай М, у загальному користуванні: погріб Д, споруди № 1-16, мостіння І (а.с. 7).

Доказом набуття права власності на частину спадкового майна, позивач вважала копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2018, яку надала до суду, де спадкоємцями майна ОСОБА_8, який помер 30.03.2016, а саме: 43/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпро, пров. Стефаника, № 1 є: його дочка ОСОБА_3 2/5 часток у спадщині, у тому числі, з урахуванням 1/5 частки у спадщині від якої відмовилась дружина померлого, ОСОБА_6; мати ОСОБА_1 - 2/5 часток у спадщині, у тому числі, з урахуванням 1/5 частки у спадщині від якої відмовилась дочка померлого, ОСОБА_12; син ОСОБА_5 1/5 частки у спадщині. До житлового будинку А-1, загальною площею житлового будинку 79,6 кв. м., житлова площа 43,6 кв. м., примикають господарсько-побутові будівлі: літня кухня Б, гараж В, погр. з шийкою Д, вбиральня Г, сарай Ж, навіс Л, сарай М, навіс, сарай тимч. П, навіс О, інші споруди № 1-16, І. Свідоцтво про право на спадщину на 86/500 частини домоволодіння видано ОСОБА_1. Свідоцтво про право на спадщину на 129/500 частини домоволодіння ще не видано (а.с. 6).

В обґрунтування заявленої вимоги, позивач також, надала копію акту конкретного користування, складеного 04.04.2018 інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_13 за адресою: м. Дніпро, пров. Стефаника, буд. 1, за змістом якого ОСОБА_1 користується будівлями та спорудами в житловому будинку А-1 приміщеннями 1-4, 1-5, 2-4, в прибудові А1-1 приміщеннями 1-1, 1-2, 1-3, а ганок, Б літня кухня, В гараж, Г вбиральня, Д погріб з шийкою, Ж сарай, С навіс, № 1, 3 (част.), 4, 5, 7, 8, 11, 14, І (част.) споруди; ОСОБА_3 користується А2-1 житлова прибудова з приміщеннями 2-3, 2-5, а-1 прибудова з приміщеннями 2-2, 2-6, а1-1, 2-1, а2 - сходи, Л навіс, М сарай, Р теплиця, № 2, 3 (част.), 6, 12, 13, 15, І (част.) споруди (а.с. 8).

Так, відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Як вбачається із доказів наданих позивачем та зазначених у даному розділі (ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення), останні подані з порушенням процесуального кодексу, а саме порядку засвідчення копій таких доказів (не підтверджено відповідність копії письмового доказу оригіналу), а тому, вони не можуть бути визнані судом допустимими доказами та свідчити про обставини на які посилається позивач. Таким чином, суд не може брати до уваги такі докази, оскільки це є порушенням цивільного процесуального права.

Отже статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Так, позов обґрунтований необхідністю у визначенні обсягу спадкового майна у межах частки позивача та встановленні порядку користування ним, а також тим, що оскільки між сторонами відсутня домовленість щодо користування даним майном, позивач змушена нести тягар по утриманню всього майна взагалі.

Згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, що відповідає ст. 1269 ЦК України.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не позбавляє такого спадкоємця спадщини, права користування володіння спадковим майном. Відсутність свідоцтва про право на спадщину лише обмежує його право на розпорядження спадщиною.

Враховуючи вищевикладене суд, з урахуванням вимог заявлених позивачем, приходить до висновку, що у даному конкретному випадку, позивачем не було залучено до участі у якості співвідповідача третю особу ОСОБА_5, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6, як такого, що також, як і відповідач, прийняв спадщину після смерті спадкодавця, та який, так само як і відповідач, має право користування та володіння спадковим майном.

Далі, відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

В той же час, враховуючи відсутність згоди на запропонований позивачем порядок зі сторони відповідача та третьої особи, який у даній справі мав бути залучений у якості співвідповідача, щодо порядку користування вказаним нерухомим майном, суд з урахуванням позовних вимог, має встановити наявність можливості встановлення порядку користування про який просила позивач, тобто наявність зазначених нею у вимозі споруд, приміщень, тощо.

Однак, зі сторони позивача не було надано жодного доказу, технічного паспорту, правовстановлюючих документів на підтвердження наявності таких приміщень як позивач зазначає у своїх вимогах, а саме: приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, (інформація про вказані приміщення, також відсутня і в доказах, які судом відхилені) та інших споруд, які позивач просила виділити їй у конкретне користування.

Також, слід звернути увагу, що позивач у своїй позовній заяві просила «решту спірного майна» (яку саме решту не вказано) залишити для інших спадкоємців (ОСОБА_9 та ОСОБА_5А.) (а.с. а.с. 2-4, 23-25).

В той же час, суд звертає увагу, що така редакція заявленої вимоги не визначає конкретно обсяг майна, який позивач просила залишити спадкоємцям (відповідачу та третій особі).

Крім того, позивач не надала жодного доказу, що заявлене нею нерухоме майно, право користування яке вона просила визначити відповідало її частці у праві спільної часткової власності, а те майно, яке залишається у користуванні спадкоємців відповідало їхнім часткам.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони та їх представників, оцінивши наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 358, 1268, 1269 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_6, про встановлення порядку користування без зміни розміру часток.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 07.12.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак