Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 287/600/16-ц

провадження № 61-12523св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_5 -ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Олевського районного суду Житомирської області від 26 січня 2016 року в складі судді Стратовича О. В.та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 02 жовтня 2017 року вскладі колегії суддів: Коломієць О. С.,

Шевчук A. M., Талько О. Б.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23 травня 2012 року, стягнуто з відповідачів на користь позивача по 80 000,00 грн авансу з кожного. На день звернення позивача з позовом до суду, відповідачі не повернули суми авансів, рішення суду про стягнення ні у добровільному, ні в примусовому порядку не виконано, відтак грошове зобов'язання не припинилося і продовжує існувати.

З урахуванням викладеного,ОСОБА_2просив суд стягнути з

ОСОБА_4 та ОСОБА_5на його користь по 80 793,25 грн з кожного заборгованості за грошовим зобов'язанням, з яких: 73 409,14 грн втрати від інфляції, 7 384,11 грн 3 % річних, а також 1 615,87 грн понесених витрат зі сплати судового збору.

Заочним рішенням Олевського районного суду Житомирської області

від 26 січня 2016 рокупозов ОСОБА_2задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5на користь ОСОБА_2по

80 793,25 грн заборгованості за грошовим зобов'язанням з кожного, з яких:

73 409,14 грн втрати від інфляції, 7 384,11 грн 3 % річних.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не виконують свої грошові зобов'язання щодо повернення заборгованості за авансами по 80 000,00 грн з кожного, встановлені судовим рішенням у справі, що набрало законної сили, тому позивач на підставі частини другої статті 625 ЦК України має право на одержання від відповідачів втрат від інфляції та трьох процентів річних.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 02 жовтня 2017 року заочне рішення Олевського районного суду Житомирської області від 26 січня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованості за грошовим зобов'язанням скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення даних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість за грошовим зобов'язанням у розмірі 64 424,11 грн, яка складається з суми інфляційних витрат у розмірі 57 040,00 грн та 3 % річних у розмірі 7 384,11 грн.

У задоволенні інших вимог до ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що в частині позовних вимог про стягнення втрат від інфляції допущено помилку при розрахунку, тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосовано статті 205, 360-7 ЦПК України та статтю 625 ЦК України. Крім того, судами не взято до уваги те, що ні вона, ні її син, який також є відповідачем, не знайомі з позивачем та ніколи не отримували від нього коштів, у зв'язку з чим, вона звернулась до правоохоронних органів, де її заяву було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000805 по факту примушування до виконання цивільно-правових зобов'язань ОСОБА_4 та ОСОБА_5за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 355 КК України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 28 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23 травня 2012 року, стягнуто з відповідачів на користь позивача по 80 000,00 грн авансу з кожного.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Встановлено, що відповідачі суми авансів не повернули, рішення суду про стягнення ні в добровільному, ні в примусовому порядку не виконали.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, у частині п'ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК Українипоширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Отже, у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій також обґрунтовано вважали, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Отже, апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення вимог ОСОБА_2, оскільки зобов'язання з повернення авансу, встановленого за рішенням суду не виконано, у зв'язку із чим правильно вважав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 625 ЦК України, обґрунтовано скасував рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованості за грошовим зобов'язанням з підстав неправильного розрахунку судом суми інфляційних витрат.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову до ОСОБА_4 в апеляційному порядку не переглядалось, тому не є предметом перегляду в касаційному порядку (стаття 400 ЦПК України).

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року зупинено виконання заочного рішення Олевського районного суду Житомирської області від 26 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області

від 02 жовтня 2017 рокудо закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Олевського районного суду Житомирської області від 26 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 02 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М.Коротун

В. П.Курило