Справа № 541/292/18
Провадження №2/541/386/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 квітня 2018 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Сидоренка Ю.В.,

з участю секретаря судового засідання - Олешко Н.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в місті Миргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хомутецької сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання права на отримання земельної частки (паю),

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Хомутецької сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання права на земельну частку (пай) площею 4,0 га, розташовану в с.Малі Сорочинці Миргородського району Полтавської області. В позові посилається на те, що в 1995 році Хомутецькою сільською радою Миргородського району проводилося розпаювання земельних часток (паїв) серед жителів села, колишніх працівників КСП «Славутич». Серед жителів села, членів територіальної громади, які отримали земельні ділянки (паї) він не опинився, хоча являвся членом КСП «Славутич», працював в ньому з квітня 1994 року по лютий 2000 року. Вважав, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», а саме першого абзацу частини першої даної статті, він має законне право на отримання земельної частки (паю) як колишній працівник колишнього місцевого КСП «Славутич» у звязку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Хомутецька сільська рада Миргородського району відзив на позовну заяву не надала.

Відповідно до ч. 5 ст. 278 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював в КСП «Славутич» з квітня 1994 року по лютий 2000 року і в СТОВ «Славутич» з лютого 2000 року по грудень 2001 року, що підтверджується довідкою СТОВ «Славутич» № 107 виданої 28 листопада 2017 року (а.с.6) і має колгоспний стаж 4 роки 7 місяців і 15 днів, що підтверджується розрахунком стажу із пенсійної справи №145915 виданого Миргородським Обєднаним Управління Пенсійного фонду України (а.с.5). Згідно архівної довідки від 21.12.2017 року № 249/07-16 в протоколах засідань правління КСП «Славутич» (с.Малі Сорочинці) за березень-травень 1994 року та протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП «Славутич» (с.Малі Сорочинці) за 1994 рік відсутні відомості про прийняття в члени колгоспу ОСОБА_1 (а.с.8).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, встановлений законом, як це передбачено ч.1 ст. 5 ЦПК України. За змістом 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як правило, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правовідносини. Способи захисту цивільних прав визначені в ст. 16 ЦК України, відповідно до якої особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Одним із таких способів відповідно до ст. 16 ЦК України є визнання права.

Відповідно до Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена КСП без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Вартість та розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства є рівними. Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, окремо приймається районними державними адміністраціями. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві саме на момент проведення розпаювання земель.

Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Судом не встановлено і не підтверджується матеріалами справи, що КСП «Славутич» отримало у 1995 році акт на право колективної власності на землю і у списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства позивач ОСОБА_1 не значиться, і що сертифікат на право на земельну частку (пай) останньому не видавався.

Постановою Кабінету Міністрів СССР «Про трудові книжки колгоспників» від 21.04.1975 року № 310 передбачено, що трудова книжка колгоспника є документом, який, зокрема, підтверджує членство особи в колгоспі. Дане положення кореспондується і з ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно якого трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

В обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема, на підтвердження того факту, що позивач на момент розпаювання КСП був його членом, позивачем надано довідки про те, що він дійсно працював в КСП «Славутич» з квітня 1994 року по лютий 2000 року і в СТОВ «Славутич» з лютого 2000 року по грудень 2001 року, а також про те, що має колгоспний стаж 4 роки 3 місяці 16 днів, але оскільки основним документом, який підтверджує членство в колгоспі, трудові відносини та стаж роботи в підприємстві, є трудова книжка, тому суд на підставі положень ст. 77 ЦПК України не приймає зазначені докази як належні, так як вони не містять інформацію щодо предмета доказування, а саме перебування позивача в таких відносинах з КСП «Славутич» з 1995 по 2000 рік, які б дали йому можливість набути право на земельну частку (пай). Клопотання перед судом про витребування доказів не ставились. Крім того, лише перебування особи у трудових відносинах із підприємством не є підставою для отримання нею земельної частки (паю).

Дослідивши та проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог, суд приходить до переконання, що надані позивачем докази не є такими, які б дали суду змогу зробити висновок, що позивач ОСОБА_1 на час розпаювання земель КСП «Славутич» був членом даного КСП, і тому має право на земельну частку (пай) під час розпаювання земель. Тому, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позивач ОСОБА_1 не довів наявність у нього необхідних умов для набуття права на земельний пай, тому предявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12,13, 76, 77, 81, 82, 211, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, Указом Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ», суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1, що проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, до Хомутецької сільської ради Миргородського району Полтавської області, що знаходиться в с.Хомутець Миргородського району, , про визнання права на земельну частку (пай).

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня складення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: ОСОБА_2