КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/613/2018 Головуючий у 1 інстанції - Кізюн Л.І.
Унікальний номер справи № 760/2264/18 Доповідач - Андрієнко А.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді-доповідача АндрієнкоА.М.

Суддів: Соколової В.В.

ПоліщукН.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 25 травня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Фонду соціального страхування України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідача Фонду соціального страхування України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з 1994 року працювала у Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, обіймаючи різні посади, в тому числі і керівні.

29.12.2017 року її звільнили з роботи на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Позивач вважає дане звільнення таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства, оскільки відповідачем було порушено вимоги, встановлені положеннями КЗпП України.

Позивач ОСОБА_4 вказувала, що у зв'язку з проведенням реорганізації шляхом злиття Фондів, всіх працівників з 01.08.2017 року відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України було переведено до Фонду соціального страхування України.

Проте, правлінням Фонду соціального страхування України 12.09.2017 року було прийнято постанову № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України».

На виконання постанови Правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» був виданий наказ № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці».

Представником управління по роботі з персоналом відповідача одночасно із всіми працівниками Виконавчої дирекції Фонду в усній формі було ознайомлено зі змістом вказаного наказу. Пунктом 3.1 вказаного наказу передбачено до 01.11.2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення під особистий підпис.

Однак, як вказує позивач, зазначених заходів проведено не було, її ніяким належним чином про звільнення не попереджено, ніяких письмових повідомлень про зміни в організації виробництва і праці вона не отримувала. При цьому, ОСОБА_4 вказувала, що відповідач, в порушення вимог ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, звільнив її з займаної посади 29.12.2017 року відповідно до наказу від 22.12.2017 року № 1020 «Про звільнення ОСОБА_4.», не пропонуючи їй при цьому переведення на інші вакантні посади та не перевіряючи можливість її переведення за її згодою на іншу роботу.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 25 травня 2018 року в позові ОСОБА_4 до Фонду соціального страхування України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що висновки суду про те, що ОСОБА_4 не мала переважного права на залишення на роботі, а також про те, що продуктивність її праці була нижчою продуктивності праці інших працівників, не відповідають обставинам справи. Згідно частини 1 статті 49-ц КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Вказує, що ОСОБА_4 не була завчасно персонально попереджена про те, що її буде звільнено. Також, що надана відповідачем копія наказу від 26 жовтня 2017 року № 603 є недостовірною, бо при візуальному досліджені наказу та відомостей з підписами працівників Фонду про ознайомлення з цим наказом виявлено 11 невідповідностей та явних ознак підробки цих документів. Тому зазначені обставини виключають факт саме персонального попередження про майбутнє звільнення ОСОБА_4

Представник позивача та позивач підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити із підстав, викладених в ній.

Представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу. А рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу директора Фонду соціального страхування України № 1020 від 22.12.2017 року, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, позивача, ОСОБА_4 було звільнено з роботи з посади головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 29 грудня 2017 року, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Постановою правління Фонду від 12.09.2017 №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць.

Постановою правління Фонду від 10.10.2017 №50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.2018 року нову структуру виконавчої дирекції Фонду, згідно з додатком 2 до цієї постанови.

20.07.2017 року директором Виконавчої дирекції Фонду було затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 20.07.2017 року у кількості 267 штатних одиниць, а 31.10.2017 р. затверджено новий штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 01.01.2018 року у кількості 188 штатних одиниць.

Як вбачається з довідок управління по роботі з персоналом Фонду, а саме від 12.02.2018 року №63-07, станом на 31.10.2017 року облікова чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду (з урахуванням працівників, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною) становила 260 осіб, при граничній чисельності 267 осіб від 12.02.2018 №64-07, станом на 01.01.2018 року облікова чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду (з урахуванням працівників, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною) становила 198 осіб, при граничній чисельності 188 осіб.

За штатним розписом Фонду, затвердженим 20.07.2017 року відділ бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності ВД Фонду зі штатними одиницями посад 9 осіб, в тому числі штатних посад головних спеціалістів 7 осіб було реорганізовано у відділ бюджетного планування нового департаменту фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності виконавчої дирекції Фонду зі штатними одиницями посад відділу 6 осіб, в тому числі штатних посад головних спеціалістів 4 особи.

Тобто, з 01.01.2018 року 3 посади головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово - економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду, яку обіймала позивач, скорочено.

Таким чином судом встановлено, не заперечується зазначена обставина і самим позивачем, що скорочення чисельності та штату працівників дійсно відбулося.

Як вбачається із матеріалів справи 27 жовтня 2017 року ОСОБА_4 попереджена відповідачем про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та про можливе скорочення штату працівників відповідно до ст. 40 КЗпП України.

Наказом за № 1020 від 22 грудня 2017 року ОСОБА_4 з 29 грудня 2017 року звільнена на підставі п.1 ст 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач як і інші працівники були обізнані із реорганізацією Фонду та скороченням чисельності і штату працівників у зв'язку із цією реорганізацією, про що свідчить в тому числі і підпис позивача, а також в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_4 підтвердила, що колективу був зачитаний наказ про зміну в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та про можливе скорочення штату працівників відповідно до ст. 40 КЗпП України, про що згодом всі розписалися. Однак, на її думку, вона персонально не була попереджена про можливе звільнення у зв'язку із скороченням.

Однак, як вбачається із матеріалів справи у відповідності до вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, позивач ОСОБА_4 26.10.2017 року персонально була попереджена за 2 місяці про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням з 01.01.2018 року чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду, про що свідчить персональний підпис позивача у відомостях щодо попередження відповідно до п. 3.1 наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.2017 року № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці».

Підстав вважати, що позивач не була попереджена про можливе звільнення у суду немає.

Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Окрім того, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.»

Позивач в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що Фонд не виконав свого обов'язку і не запропонував їй роботу у відділі аудиту.

Однак, судом встановлено, що позивач працювала головним спеціалістом відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності, а для заняття посади аудитора кваліфікація позивача не відповідає кваліфікаційним вимогам, оскільки необхідна вища освіта відповідного напрямку підготовки та стаж бухгалтерської роботи не менше 3 років.

Посади, на які в період з 26.10.2017 року по 29.12.2017 року приймались та/або переміщувались інші працівники Виконавчої Дирекції Фонду, та які з 01.01.2018 року залишались вакантними, не є однорідними посаді позивача, яка була скорочена, оскільки передбачали виконання роботи за іншими професіями та спеціальностями.

При звільненні ОСОБА_4, відповідачем дотримано вимоги ст. 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди на його звільнення від виборного органу первинної профспілкової організації, що підтверджується згодою Ради Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22.12.2017 року №01-02 за переліком згідно з додатком до подання ВД Фонду від 19.12.2017 року №50-10-1.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач не мала переважного права залишення на роботі з підстав визначених ст. 42 КЗпП України, оскільки перевага в залишенні на роботі надається визначеним категоріям працівників при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Адміністрація при скороченні чисельності та штату працівників віддала перевагу особам, продуктивність роботи яких є вищою.

В день звільнення 29.12.2017 року відповідачем було видано позивачу копію наказу про звільнення від 22.12.2017 року № 1020, належно оформлену трудову книжку, що підтверджується власним підписом позивача в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до неї та було проведено повний розрахунок, як це передбачено ст. 47 КЗпП України.

Щодо порушення норм процесуального права, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, то колегія суддів не вбачає таких порушень, оскільки в ухвалі від 12.03.2018 року про відкриття провадження у справі, було зазначено, що справа буде розглянута в порядку спрощеного провадження без виклику сторін та було роз'яснено право подати клопотання про розгляд справи за участю сторін, однак, позивач та її представник таким правом не скористалися, тому підстав вважати, що їх право порушено немає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Солом'янського районного суду міста Києва від 25 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 10 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: