Постанова
Іменем України

16 квітня 2018 року
м. Київ

справа № 165/1637/16-ц

провадження № 61-13113св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач публічне акціонерне товариство «Нововолинський ливарний завод»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Нововолинський ливарний завод» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 10 листопада 2016 року у складі судді

Ференс-Піжук О. Р. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від

14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Русинчука М. М., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Нововолинський ливарний завод» (далі

ПАТ «Нововолинський ливарний завод») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 12 березня 2013 року працював старшим майстром дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання ПАТ «Нововолинський ливарний завод».

25 липня 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини ППВ-0259 полковника ОСОБА_2 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, який є строковим та діє до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

26 липня 2016 року ОСОБА_1 наказом ПАТ «Нововолинський ливарний завод» був звільнений з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України зв`язку із призовом на військову службу, який отримав 27 липня 2016 року, після чого був направлений у військову частину ППВ-0259 для подальшого проходження військової служби.

ОСОБА_1 вважав звільнення його з посади старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання ПАТ «Нововолинський ливарний завод» незаконним та безпідставним.

Незаконним звільненням порушено його права, які визначені статтею 119 КЗпП України, зокрема на збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом, оскільки був призваний в особливий період, у зв`язку з чим на нього поширюються положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 03 березня 2016 року, зокрема частина друга статті 39 цього Закону.

ОСОБА_1 на підставі положень статті 235 КЗпП України просив скасувати наказ від 26 липня 2016 року № 41-вк про його звільнення з 26 липня

2016 року з посади старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання, поновити його на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з

27 липня 2016 року по день поновлення на роботі в сумі 23 224,22 грн та

1 000,00 грн судових витрат по оплаті правової допомоги.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 10 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Нововолинський ливарний завод» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Скасовано наказ ПАТ «Нововолинський ливарний завод» від 26 липня

2016 року № 41-вк про звільнення ОСОБА_1 з 26 липня 2016 року з посади старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання ПАТ «Нововолинський ливарний завод» з 27 липня 2016 року.

Стягнуто з ПАТ «Нововолинський ливарний завод» на користь ОСОБА_1 23 224,22 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з

27 липня 2016 року по день поновлення на роботі з відрахуванням із вказаної суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Нововолинський ливарний завод» на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн судових витрат по оплаті правової допомоги.

Стягнуто з ПАТ «Нововолинський ливарний завод» у дохід держави

1 102,40 грн судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ «Нововолинський ливарний завод» при звільненні ОСОБА_1 не додержано гарантій, встановлених положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Кодексу Законів про працю України.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Нововолинський ливарний завод» відхилено.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 10 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги

ПАТ «Нововолинський ливарний завод», суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

29 грудня 2016 року ПАТ «Нововолинський ливарний завод» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 грудня

2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом не враховано термін дії особливого періоду.

Судом не обґрунтовано наявність кризової ситуації на момент виникнення спірних правовідносин та взаємозв?язок між проведенням АТО та кризовою ситуацією.

Судами не в повному обсязі з?ясовано обставини справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Нововолинський ливарний завод» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Витребувано з Нововолинського міського суду Волинської області зазначену вище цивільну справу № 165/1637/16-ц.

Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 10 листопада 2016 року в частині стягнення з ПАТ «Нововолинський ливарний завод» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі

23 224,22 грн.

Копії касаційної скарги та додані до неї матеріали надіслано особам, які беруть участь у справі, роз`яснити їх право подати заперечення на касаційну скаргу до 03 березня 2017 року.

У лютому 2017 року справа № 165/1637/16-ц за позовом

ОСОБА_1 до ПАТ «Нововолинський ливарний завод» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 12 березня

2013 року прийнятий на посаду старшого майстра дільниці по ремонту вантажопідіймального обладнання ПАТ «Нововолинський ливарний завод».

25 липня 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини ППВ-0259 полковника ОСОБА_2 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, який є строковим та діє до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

26 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку зі вступом на військову службу згідно пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 36 КЗпП України(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Як зазначено в частині третій статті 119 КЗпП України (в редакції, яка була чинною на момент звільнення позивача), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що на час дії особливого періоду в Україні на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі й збереження середнього заробітку на підприємстві.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Нововолинський ливарний завод» залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 грудня

2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська