Ухвала

03 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 300/330/16-ц

провадження № 61-18890св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - Воловецька державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2016 року у складі судді Софілканич О. А. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Мацунича М. В., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - Воловецька державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на 1/3 частини житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що після смерті матері ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 року відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі житловий будинок АДРЕСА_1. На час смерті матері у спадковому будинку проживали і були прописані ОСОБА_6 (відповідач), ОСОБА_9 (син), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, ОСОБА_10 (дочка), ОСОБА_4 (син). Зважаючи на цей факт, позивачі вважали себе власниками житлового будинку у рівних частках, оскільки фактично прийняли спадщину, що відкрилася після смерті матері. Проте, у 2015 року відповідачем пред'явлено свідоцтво про право на спадщину за законом від

2005 року, згідно з яким він є єдиним спадкоємцем вказаного нерухомого майна.

Позивачі вважали, що свідоцтво про право на спадщину за законом видано з порушенням норм чинного законодавства та просили визнати вказане свідоцтво недійсним та визнати за ними та відповідачем право власності по 1/3 частини житлового будинку у АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 вересня

2016 року позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії НОМЕР_1, видане Воловецькою державною нотаріальною конторою 13 грудня 2005 року ОСОБА_6 щодо успадкування ним житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1. Визнано за

ОСОБА_4 у порядку спадкування право власності на 1/3 частини житлового будинку та господарських споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за

ОСОБА_5 у порядку спадкування право власності на 1/3 частини житлового будинку та господарських споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що спадщину одночасно з відповідачем фактично прийняли діти спадкодавця, які були зареєстровані та постійно проживали у спадковому будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

У березні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області

від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області

від 02 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано встановлені іншими рішеннями Воловецького районного суду Закарпатської області

від 26 серпня 2005 року у справі № 2-414/05 та Воловецького районного суду Закарпатської області від 22 липня 2011 року у справі № 2-238/11 обставини, що мають преюдиційне значення. При цьому апеляційний суд, маючи обов'язок перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, як того вимагає стаття 303 ЦПК України 2004 року, самоусунувся від обов'язковості оцінки доводів апеляційної скарги, що призвело до порушення судом апеляційної інстанції вимог норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною п'ятою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - Воловецька державна нотаріальна контора, про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на 1/3 частини житлового будинку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області

від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області

від 02 лютого 2017 року призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик