Справа № 342/139/16-ц
Провадження № 22-ц/779/48/2018
Головуючий у 1 інстанції Федів Л.М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.

за участю секретаря Капущак С.В.

учасників справи: апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Городенківського районного суду в складі судді Федів Л.М., ухвалене 17 жовтня 2017 року в м. Городенка Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

В лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 21 грудня 2014 року помер батько ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно. 17 грудня 2014 року останній склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Городенківського районного нотаріального округу ОСОБА_6, згідно з яким все своє майно заповів ОСОБА_3 Вважає, що заповіт вчинено проти його справжньої волі під впливом насильства з боку відповідача. Крім того, на час складання заповіту батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки у звязку із хворобою йому було призначено медикаменти, віднесені до наркотичних засобів. Крім того, вважала заповіт складеним з порушенням вимог щодо його форми, оскільки в ньому не міститься власноручного тексту заповідача, що з його слів нотаріусом записано правильно та прочитано вголос. Відтак, волевиявлення батька не відповідало його внутрішній волі. З цих підстав просила задовольнити позов.

Рішенням Городенківського районного суду від 17 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на вказане рішення представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права. При цьому судом не взято до уваги, що під час посвідчення заповіту приватним нотаріусом не дотримано порядку його складання. Вимоги щодо такого визначені положеннями глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5.

Крім того, на думку апелянта, місцевим судом безпідставно не залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса ОСОБА_6 Хоча ОСОБА_1 обґрунтовувала недійсність правочину також посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Тому покликаючись на ці обставини просив залучити до участі у справі приватного нотаріуса ОСОБА_6 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та допитати її як свідка. Рішення місцевого суду скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду від 16 січня 2018 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Городенківського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та допит її в якості свідка відмовлено. Ухвалу мотивовано тим, що цивільно-процесуальним законодавством не передбачено залучення до участі в справі третьої особи на стадії апеляційного провадження, відповідно відсутні підстави для допиту останньої у якості свідка.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 та її представник доводів апеляційної скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом п.3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147 VІІІ від 3 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим апеляційний суд застосовує норми ЦПК України від 18 березня 2004 року, які діяли на час ухвалення оскаржуваного рішення. А справу переглядає в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції від 3 жовтня 2017 року.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку апеляційного суду постановлене в справі рішення відповідає зазначеним вимогам закону в повній мірі.

Як правильно встановлено судом 17 грудня 2014 року ОСОБА_5 зробив заповітне розпорядження щодо всього належного йому майна, де б воно не було та з чого воно не складалося б, і взагалі всього того, що йому належатиме на день смерті і на що за законом він буде мати право, заповівши його ОСОБА_3 Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Городенківського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано у реєстрі за № 2037 (а.с.206 т.1).

21 грудня 2014 року ОСОБА_5 помер (а.с.4 т.2).

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до положень ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви підставами визнання заповіту недійсним ОСОБА_1 вказувала неспроможність спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними внаслідок призначення медикаментів, віднесених до наркотичних засобів, вчинення заповіту під впливом насильства з боку ОСОБА_3, а в подальшому також невідповідність заповіту вимогам ст. 1248 ЦК України (а.с.205 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що посвідчений 17 грудня 2014 року приватним нотаріусом Городенківського районного нотаріального округу ОСОБА_6 від імені ОСОБА_5 заповіт відповідає вимогам ст.ст. 203, 215, 1247, 1248 ЦК України, його волевиявленню, ним підписаний та складений у письмовій формі із зазначенням місця та часу складання.

Колегія суддів з цим висновком погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається із матеріалів справи з метою визначення наявності такого стану, коли спадкодавець на момент укладення правочину не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, ухвалою Городенківського районного суду від 15 грудня 2016 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Висновком судово-психіатричної експертизи № 4/2017 від 15 червня 2017 року встановлено, що ОСОБА_5 станом на 17 грудня 2014 року будь-якими психічними розладами не страждав, тому мав можливість розуміти свої дії, можливість керувати ними та усвідомлювати наслідки. Також експертом зазначено, що призначені ОСОБА_5 та вживані ним в стаціонарі Івано-Франківської обласної клінічної лікарні за медичними показами наркотичні засоби не впливали 17 грудня 2014 року на його можливість розуміти значення своїх дій, керувати ними та усвідомлювати наслідки (а.с.192-199 т.1). При цьому зазначено, що підекспертному ОСОБА_5 розчин омнопону (який є наркотичним засобом) вводили по 1мл 28 листопада та 7 грудня 2014 року, даний препарат не впливав на його стан 17 грудня 2014 року. Також до та станом на 17 грудня 2014 року в медичній документації не вказано жодних симптомів та будь-яких скарг, які б могли свідчити про наявність у підекспертного психічного захворювання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1, крім того, покликалась на те, що відповідач з метою примусити ОСОБА_7В підписати заповіт умисно не надавала йому медичної допомоги по лікарських призначеннях.

Стаття 231 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом насильства. Так, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна (пункти 19, 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, що діяв на час ухвалення оскаржуваного рішення, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Однак, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що заповіт вчинений під впливом насильства.

Разом з тим, зі змісту оскаржуваного заповіту вбачається, що розпорядження ОСОБА_5 зроблено за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного.

Що стосується інших доводів апелянта та його представника, то апеляційним судом встановлено наступне.

Згідно ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Аналогічні положення містяться у п. 1.7 розділу ІІ глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час посвідчення заповіту) нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70 - 73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями.

Статтею 54 цього Закону передбачено, що нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Судом першої інстанції правильно зясовано, що спірний заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а саме з використанням компютерного набору та роздруківки. З його змісту видно, що у графі «підпис» міститься рукописний запис «Федоркевич Василь Володимирович». Після цього у наступному друкованому тексті вказано місце та дату посвідчення, а також, що «заповіт посвідчено мною, ОСОБА_6, приватним нотаріусом Городенківського нотаріального округу. Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів ОСОБА_5. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем, ОСОБА_5, і власноручно підписаний ним о 17 годині 10 хвилин у моїй присутності. Особу його встановлено, дієздатність перевірено. У звязку з хворобою заповідача, на його особисте прохання, цей заповіт посвідчено вдома за адресою проживання заповідача: вул. Л. Курбаса буд. №31 місто Городенка Городенківського району Івано-Франківської області».

Як вбачається з пояснень допитаної судом першої інстанції у якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_6 вона в день складання заповіту двічі виїздила за місцем проживання ОСОБА_5 За першим разом, встановивши його особу за паспортом, поспілкувалась із ним та зясувала його дійсну волю. Текст заповіту нею було виготовлено за місцем роботи технічним способом. За другим разом, після його прочитання та підписання ОСОБА_5 було посвідчено заповіт. При цьому і в першому і в другому випадку останній був спокійний, врівноважений, говорив чітко, висловлював свою думку, потьмарень не було.

Отже, заповіт складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, особисто підписаний заповідачем та посвідчений уповноваженою на це посадовою особою. Тобто, загальні вимоги до форми та порядку посвідчення заповіту є дотриманими.

Відтак,посилання апелянта, що під час посвідчення заповіту приватним нотаріусом не дотримано порядку його складання, що відповідно не відображає дійсну волю заповідача, не заслуговує на увагу.

Згідно положень ст.212 ЦПК України (у редакції станом на час розгляду справи) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що волевиявлення заповідача було вільним і зміст заповіту щодо призначення відповідача ОСОБА_3 спадкоємцем майна відповідало його внутрішній волі, оскаржуваний заповіт відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

При цьому суд вірно вважав, що відсутність рукописного зазначення у заповіті, що він прочитаний та складений з його слів (ОСОБА_5В.) не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, оскільки заповідачем висловлено своє вільне волевиявлення щодо розпорядження належним йому майном. Ця інформація входить до складу посвідчувального напису і засвідчується нотаріусом.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційних скарг, враховуючи відсутність додатково поданих доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

А тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Городенківського районного суду від 17 жовтня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 6 березня 2018 року.

Головуючий Г.П. Меліниши

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_8