Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 161/1518/16-ц

провадження № 61-32469св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

представники відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у складі судді Кихтюка Р. М. від 04 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Стрільчук В. А., Здрилюк О. І. від 15 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 24 вересня 2007 року між нею та відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», був укладений кредитний договір №4/2-Б, згідно з умовами якого банк надав їй кредит в сумі 30 000,00 доларів США строком до 24 вересня 2022 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і нею були укладені договори поруки та іпотеки.

При укладенні договору банком не були дотримані вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 2.1, 3.1 постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, оскільки їй не було запропоновано жодних варіантів кредитування, та не надано у письмовій формі інформації, передбаченої у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: про умови кредитування, орієнтовну сукупність вартість кредиту, наявні форми кредитування за коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, варіанти проведення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, у зв'язку із чим вона була позбавлена інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, та не змогла оцінити переваги і недоліки різних схем кредитування.

Крім того, вважала, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки банк в договорі не попередив її про валютні ризики, що в подальшому спричинило для неї значні збитки внаслідок знецінення національної валюти України по відношенню до долара США.

З огляду на вказане та посилаючись на те, що наведені умови кредитного договору є несправедливими, суперечать чинному законодавству, вводять споживача (позичальника) в оману та штучно створюють дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, просила визнати несправедливим та недійсним кредитний договір №4/2-Б від 24 вересня 2007 року, укладений між нею та ВАТ КБ «Надра».

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що умови укладеного між сторонами кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Неможливість виконання грошового зобов'язання не звільняє боржника від відповідальності.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 вересня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства, укладений у письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів, які мають істотне значення та були погоджені сторонами, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним, є законним та обґрунтованим.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не ураховано, що оспорюваний кредитний договір містить несправедливі умови та позичальника не було повідомлено у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Позивач не мав змоги оцінити переваги та недоліки різних схем кредитування, був позбавлений інформації, необхідної для здійснення ним свідомого вибору. Вважає, що такі дії банку є свідомими та свідчать про здійснення ним нечесної підприємницької практики.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 24 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», був укладений кредитний договір №4/2-Б, згідно з умовами якого банк надав їй кредит в сумі 30 000,00 доларів США із строком повернення до 24 вересня 2022 року. Мінімальний щомісячний платіж для позичальника був визначений в сумі 346,19 доларів США , які б мали вноситись щомісячно до 15 числа поточного місяця .

22 квітня 2014 року між сторонами був укладений додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору від 24 вересня 2007 року, відповідно до умов якого сторони досягли згоди здійснити реструктуризацію заборгованості позичальника.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_4 зазначала про ненадання їй у письмовій формі інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема щодо сукупної вартості кредиту, форми кредитування, типу відсоткової ставки, варіантів повернення кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що, на її думку, є ознаками нечесної підприємницької практики.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною на момент укладення оспорюваного кредитного договору, передбачено перелік інформації, про яку споживача повинен повідомити кредитор перед укладенням договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування. У договорі вказана сума кредиту, строк дії договору, річна відсоткова ставка, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків. Позивач погодилася з умовами кредитування, підписала кредитний договір у вересні 2007 року, а також додатковий договір про внесення змін та доповнень № 2 про реструктуризацію заборгованості у квітні 2014 року. На момент укладення оспорюваного договору, забезпечувальних договорів, додаткових угод до кредитного договору вона не заявляла додаткових вимог щодо його умов та частково їх виконувала.

Відхиляючи доводи заявника щодо дискримінаційності умов договору в частині валюти кредиту - доларів США, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Ураховуючи наведене, правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з наведених позивачем підстав.

Таким чином доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 15 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило