КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року місто Київ.

Справа 381/6175/13-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2119/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2013 року (у складі судді Зуй Т.С., інформація про дату складання повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку з викладеним вище, 03 жовтня 2018 року цивільні справи, які перебували в провадженні Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області, були перереєстровані в Київському апеляційному суді з проведенням їх автоматизованого розподілу між суддями новоутвореного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05 жовтня 2018 дану справу призначено судді-доповідачу Желепі О.В.

Ухвалою від 12 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження по даній справі, а ухвалою від 26 листопада 2018 року справа призначена до розгляду Київським апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

ОСОБА_2 у листопаді 2013 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів посилаючись на те, що він, є його сином та після досягнення повноліття продовжує навчання, проживає разом з матір&quйо;ю та знаходиться на її утриманні і у зв'язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Позивач просив суд стягнути щомісячно з відповідача аліменти у розмірі ? частини від всіх видів заробітку, починаючи стягнення з 01.09.2013р.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь та утримання повнолітнього сина ОСОБА_2, який продовжує навчання , в розмірі ? частини його заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для відповідного віку, починаючи з 04.11.2013 року до припинення навчання, тобто до 30.06.2014 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року заяву ОСОБА_4, подану в інтересах відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, 08 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2013 року та прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів відмовити.

В скарзі посилалася на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не повно з'ясовані усі фактичні обставини справи та суд не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому, вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Посилався на те, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином про місце, день та час розгляду справи, також відповідач не отримував ухвалу про відкриття провадження по справі разом із позовною заявою та доданими до неї документами. Вказав на те, що висновок суду про належне повідомлення відповідача не відповідає матеріалам справи, так як в справі міститься реєстр повідомлень про інформування відповідача про дату розгляду справи, що на думку скаржника свідчить про те, що відповідачу не направлялось повідомлення про виклик до суду разом з ухвалою про відкриття провадження по справі з позовною заявою та доданими до неї документами.

Крім того, відповідач зазначив, що оголошення рішення суду відповідно до журналу судового засідання за 5 секунд , викликає сумнів у неупередженості судді у розгляді даної справи.

Скаржник також вказав на те, що у повідомленні про розгляд даної справи невірно вказано номер його квартири, а саме замість кв.58 зазначено кв.5, що унеможливлює отримання ним судової кореспонденції, а тому він не міг скористатись своїм правом та подати до суду свої заперечення проти позову та доказів, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У зв'язку з неможливістю подати заперечення та докази до суду першої інстанції через порушення судом норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи, останній виклав свої заперечення та на їх підтвердження додав письмові докази у заяві про перегляд заочного рішення, а також посилався на них в апеляційній скарзі.

Зокрема, відповідач зазначив про те, що з нього вже стягуються аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської від 17.11.2010 року в розмірі ? частини усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 08.10.2010р. і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вказував на те, що в порушення ст. 53 ЦПК України, до участі у справі не було залучено у якості третьої особи ОСОБА_5, що призвело до порушення її прав, як стягувача аліментів та суд стягнув аліменти , не врахувавши того, що з урахуванням розміру аліментів, які стягуються на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської від 17.11.2010 р., сукупний розмір аліментів становить 50% від доходів відповідача .

Посилався на те, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, а саме ст. 119 Сімейного кодексу України, відповідно до якого аліменти на утримання повнолітніх дітей, що продовжують навчання стягуються за умови, що батьки можуть надавати матеріальну допомогу, крім того, статтею 182 СК України передбачено обставини з врахуванням яких визначається розмір аліментів.

Скаржник зазначив, що не може надавати допомогу повнолітньому сину через те, що офіційно ніде не працевлаштований, має мінливий і нерегулярний дохід, має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_2, на утримання якої сплачує аліменти у розмірі ? частину з усіх видів заробітку (доходу).

Крім того, відповідач зазначив, що судом першої інстанції не з'ясовувалось питання, який саме розмір і на що потребує допомоги позивач, за якою програмою він навчається, чи отримує стипендію, проживає у гуртожитку за місцем навчання чи за місцем реєстрації, чи платне навчання, якщо так то в якому розмірі, чи потребує витрат на проїзд, тощо.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення рішення містились аналогічні норми.

Рішення районного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 є батьком позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає разом зі своєю матір'ю ОСОБА_7 ( а.с. 8 ) та навчається на денній формі 1 курсу Київського ВПУ будівництва і дизайну за професією: монтажник систем утеплення будівель, штукатур, маляр. Термін навчання до 30 червня 2014 року ( а.с. 4).

Встановивши, що позивач досяг повноліття, продовжує навчання у вищому професійно - технічному училищі з денною формою навчання, перебуває на матеріальному забезпеченні матері, суд першої інстанції вірно виходив із того, що відповідач зобов'язаний та спроможний надавати матеріальну допомогу сину, однак колегія суддів апеляційного суду не погоджується з розміром такої допомоги виходячи з наступного.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з ст. 199 СК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції в редакції від 04.08.2013 року) якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 обов'язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ст. 200 СК України (в редакції від 04.08.2013 року) суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до змісту вказаних норм, для стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина необхідно, щоб: а) їм виповнилося 18 років; б) вони продовжували навчання; в) їм було менше 23 років; г) вони потребували матеріальної допомоги; д) батько, мати відповідно до свого матеріального, сімейного стану та стану здоров'я були спроможні надавати таку допомогу.

При визначенні розміру аліментів на повнолітню дитину з одного із батьків суд повинен взяти до уваги можливість надання утримання і другим із батьків, врахувати стан здоров'я та матеріальне становище як дитини, так і платника аліментів, інших дітей чи працездатних батьків, дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. ст. 182, 200 СК України).

Так, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1, є працездатною особою, тобто є особою, яка може надавати матеріальну допомогу на утримання свого повнолітнього сина , який продовжує навчання та у зв'язку з цим і потребує такої допомоги, врахувавши, що на його утриманні не перебуває інших осіб, дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на повнолітнього сина в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до закінчення навчання.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду виходячи з наступного.

Скаржник не був належним чином повідомлений про місце, день та час розгляду даної справи, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази вручення йому такого повідомлення, натомість в матеріалах справи містяться конверти, адресовані відповідачу, які повернулись за закінченням терміну зберігання (а.с.17,24), таким чином сторона по справі була позбавлена можливості надати суду свої заперечення та докази по справі.

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України, докази які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

В даному випадку неподання відповідачем доказів до суду першої інстанції об'єктивно не залежали від нього, оскільки він не був належним чином повідомлений про місце, день та час розгляду даної справи,тому колегія суддів приймає до уваги докази надані відповідачем про утримання з нього аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської від 17.11.2010 року в розмірі ? частини усіх видів заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 08.10.2010р. і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.39,,40,41). І з врахуванням цих обставин приходить до висновку про зменшення розміру аліментів з ? частини усіх видів заробітку до 1/5 частини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції стягнув аліменти, не врахувавши того, що з урахуванням розміру аліментів, які стягуються на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської від 17.11.2010 р., сукупний розмір аліментів становить 50% від доходів відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки чинним законодавством, а саме ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції закону від 16.10.2013р.) передбачено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50%.

Посилання скаржника на те, що у супровідному листі невірно вказаний його номер квартири, не приймаються судом до уваги, оскільки на конверті зазначена вірна адреса відповідача.

Доводи відповідача про те, що він ніде не працює , а тому не може надавати допомогу повнолітньому сину, колегія не приймає, оскільки відповідач не довів, що він перебуває на обліку як безробітний, або не може працевлаштуватись з інших поважних причин, наприклад за станом здоров'я.

Не бажання особи працювати та виконувати свої батьківські обов'язки, за СК України не може свідчити про те, що така особа не має змоги надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині, яка продовжує навчання.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи вказані норми, а також те, що суд порушив процесуальні норми, не повідомивши відповідача про день і час розгляду справи, внаслідок чого не повно встановив обставини справи, які мають значення для її вирішення, висновки суду не відповідають дійсним обставинам, рішення районного суду необхідно скасувати з ухваленням нового рішення, яким зменшити розмір стягнутих аліментів до 1/5 частини всіх видів заробітку відповідача. В частині розподілу судових витрат, а також в частині періоду за який стягнуто аліменти рішення районного суду необхідно залишити без змін.

При зменшенні розміру аліментів, суд не вбачає підстав, передбачених законом для стягнення, понесених відповідачем під час апеляційного розгляду, судових витрат з позивача.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2013 року задовольнити частково.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2013 року в частині стягнення аліментів скасувати.

Та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 аліменти на користь та утримання повнолітнього сина ОСОБА_2, який продовжує навчання, в розмірі 1/5 частини його заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для відповідного віку, починаючи з 04.11.2013 року до припинення навчання, тобто до 30.06.2014 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. Постанова складена 04 грудня 2018 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді М.М. Іванченко

С.М. Рубан