Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 750/8870/15-ц

провадження № 61-21173св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду

м. Чернігова від 26 грудня 2016 року у складі судді Карапути Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Бечка Є. М., Страшного М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 березня 2011 року між

ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір,

відповідно до умов якого банк надав останній кредит в розмірі 15 500,00 грн на поточні потреби зі терміном повернення до 16 березня 2014 року. За користування кредитом встановлена плата у вигляді процентів, які нараховуються за процентною ставкою в розмірі 15 % річних (пункт 3 спеціальної частини договору) та за обслуговування кредиту встановлена щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1,75 % від суми кредиту (пункт 4 спеціальної частини договору). У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору станом на 25 серпня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 46 402,97 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 6 212,09 грн, заборгованість зі сплати процентів - 2 041,61 грн, заборгованість за комісією - 2 693,91 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 35 455,36 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ«ВіЕйБі Банк» просило суд стягнути з

ОСОБА_2 на його користь вказану кредитну заборгованість.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 грудня

2016 року позов ПАТ «ВіЕйБі Банк»задоволено частково. Стягнуто з

ОСОБА_2 на користь ПАТ«ВіЕйБі Банк»заборгованість за кредитним договором від 16 березня 2011 року в розмірі 30 048,12 грн, яка складається з: заборгованості з повернення кредиту - 6 212,09 грн, заборгованості зі сплати процентів - 2 041,61 грн, заборгованості зі сплати комісії за управління кредитом - 2693,91 грн, пені - 19 100,51 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконувала, а тому сума заборгованості підлягає стягненню у примусовому порядку з урахуванням її заяви про застосування наслідків спливу позовної давності за позовними вимогами щодо стягнення пені.

Ухвалою Апеляційного суду від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, ОСОБА_2 не виконувала належним чином умови кредитного договору, то з неї підлягає стягненню на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором, яка складається з боргу за кредитом, процентів за користування ним і пені. Позов банком заявлено в межах строку позовної давності.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову банку відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ґрунтуються тільки на розрахунковій таблиці заборгованості, інші докази щодо виникнення заборгованості та її розміру в матеріалах справи відсутні. В судовому засіданні нею було зроблено заяву про застосування строків позовної давності з посиланням на постанову Верховного Суду України

від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, яка судом не прийнята до уваги.

У квітні 2017 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2, в якому просило в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 відмовити. Також вважало, що доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що розрахунок боргу не є належним доказом, є безпідставними, оскільки він ОСОБА_2 не був належним чином спростований.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 16 березня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк»та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 15 500,00 грн, зі сплатою 15 % річних за користування кредитними коштами, зі сплатою комісії за управління кредитом в розмірі 1,75 % від суми кредиту, зі сплатою пені у розмірі 0,5 % від суми невиконаного зобов'язання за весь час порушення строком повернення

до 16 березня 2014 року.

ОСОБА_2 належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконувала, внаслідок чого станом на 25 серпня 2015 року утворилася заборгованість в сумі 30 048,12 грн, в тому числі: заборгованість за

кредитом - 6 212,09 грн, заборгованість за процентами - 2 041,61 грн, заборгованість за комісією за управління кредитом - 2 693,91 грн та пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за період з 17 жовтня 2014 року

по 25 серпня 2015 року в сумі 19 100,51 грн.

ОСОБА_2 здійснила останній платіж по погашенню кредиту 13 серпня 2013 року, а з позовом банк звернувся до суду 31 серпня 2015 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

Як встановлено судом, спірним кредитним договором було передбачено, що кінцевим терміном повернення кредитних коштівє 16 березня 2014 року, ПАТ«ВіЕйБі Банк»звернувся до суду з вказаним позовом 31 серпня

2015 року. Згідно наданого банком розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором станом на 25 серпня 2015 року заборгованість по сплаті процентів нараховувалася, що суперечить зазначеним вимогам закону та указаній правовій позиції.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не звернув уваги на те, що, встановивши у кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, отже суд належним чином не дослідив, чи передбачено нарахування такої комісії положеннями закону.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області суду від 31 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта