Справа № 368/1188/17
Рішення

Іменем України

"22" листопада 2018 р. Кагарлицький районний суд

Київської області в складі:

головуючого судді Кириченка В.І.

при секретарі Марчук Н.М.

представник позивача - адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у судовому засіданні в м. Кагарлику справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та перенесення паркану, визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

Позов обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_2 є власником 1/4 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.1989 р. виданого державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори ОСОБА_6, яке було видано після смерті ОСОБА_7.

Крім позивача спадщину ОСОБА_7 успадкували також ОСОБА_3, яка успадкувала 1/4 частину вказаного будинку та ОСОБА_8, яка успадкувала 2/4 будинку.

30.11.1999 р. ОСОБА_3 продала свою 1/4 частину будинку ОСОБА_8.

Отже, власником інших 3/4 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_8, яка також у спадкувала частину будинку від матері ОСОБА_7.

Рішенням Кагарлицького районного суду від 26.10.2000 р. Позивачу було виділено в натурі її 1/4 та визнано право власності на частину житлового будинку та господарських споруд.

В ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла. Спадкоємцем ОСОБА_8, який прийняв спадщину та успадкував все її майно, є син ОСОБА_9.

У зв'язку з успадкуванням частини будинку та виділенням його в натурі Позивач звернулась до Кагарлицького районного суду з позовом про виділення частини земельної ділянки до її 1/4 частини житлового будинку.

Однак, з'ясувалось, що для розподілу земельної ділянки між Позивачем та ОСОБА_9. не вистачає земельної ділянки. Зокрема, згідно замірів проведених експертами площа земельної ділянки за адресою м. Кагарлик, вул. Фрунзе, 9 становить лише 0,1137 га, що значно менше 0,14 га, які були виділені рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради №15 від 17.02.1995 р. Загальна площа земельної ділянки має становити 0,15 га, а фактично лише 0,1137 га.

04.07.2012 р. Кагарлицьким районним судом було прийнято рішення, відповідно до якого позов Позивача було задоволено частково, встановлено порядок користування земельною ділянкою та виділено Позивач земельну ділянку площею 284,25 кв.м., що розташована за адресою Київська область, АДРЕСА_1, яка не відступає від забудови.

Як з'ясувалось Відповідач ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку площею 0,1310 (замість 0,10 га) за адресою Кагарлицький район, м. Кагарлик, вул. ..АДРЕСА_2, 2 та отримала державний акт на право приватної власності на землю від 23.05.2001 р. з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, ведення особисто селянського господарства.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.06.2015 р. визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради №16 від

02.02.2001р., згідно якого ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею

0,1310 га за адресою АДРЕСА_2. Також, визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від

23.05.2001р. виданий ОСОБА_3 Кагарлицької міською радою на земельну ділянку площею 0,1310 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства, що розташована в АДРЕСА_2.

На підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 02.06.2015 р. Позивач звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Кагарлицького районного суду від 04.07.2011р. за нововиявленими обставинами.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 28.12.2016 р. скасовано рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 04.07.2012 р. за нововиявленими обставинами та прийняти нове рішення. Позов Позивача задоволено та встановлено порядок користування земельною ділянкою та виділено у користування Позивача земельну ділянку площею 0,0375 га згідно варіанту №3 додаткової судової будівельно-технічної експертизи №7930/13-43 від 27.08.2014 р., за яким лінія розподілу прокладена таким чином:

Від точки М, яка розташована на межі з боку АДРЕСА_2 на відстані 12,16 м. від існуючої межі між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 по лінії розділу сараю в точку Л;

від точки Л перпендикулярно стіні сараю 3,97 м в точку К;

від точки К паралельно стіні сараю 6,43 м в точку Ж;

від точки Ж перпендикулярно до бокової стіни будинку 7,24 м в точку Д, розташовану на відстані 2,54 м від лівого рогу будинку;

від точки Г паралельно правій межі домоволодіння 17,25 м в точку В;

від точки В паралельно існуючій межі в точку Б, розташовану на межі домоволодіння з боку вул..АДРЕСА_2 на відстані 1,66 м від існуючої межі.

Не погоджуючись з рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 28.12.2016 р. ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Київської області.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області 31.05.2017 р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено, а рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28.12.2016 р. залишено без змін.

Проте, на даний час Позивач не може користуватись земельною ділянкою, яка була їй виділена в користування згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28.12.2016 р., оскільки Відповідачем ОСОБА_3. було встановлено паркан, який перешкоджає Позивачу користуватись своєю земельною ділянкою.

Згідно ч. 2 ст. 95 Земельного кодексу України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно п. г) ч. 1 ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно ч. 1 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно п. б ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Виходячи з вказаних положень Земельного кодексу України Позивач як власник земельної ділянки має права вимагати усунення будь-яких порушень її прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Крім цього, у разі створення перешкод у користуванні земельною ділянкою, Позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою.

Отже, встановлення Відповідачем ОСОБА_3 паркану на земельні ділянці, яка виділена Позивачу є протизаконним та самовільним захопленням Відповідачем ОСОБА_3 земельної ділянки, в результаті чого порушуються права позивача як користувача сусідньої земельної ділянки.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Також, Позивачем було з'ясовано Відповідач ОСОБА_3 08.10.2014 р. уклала договір дарування з ОСОБА_4 та ОСОБА_11, який був посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріаільного округу Мозговим Є.В. Відповідно до договору дарування ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_11 земельну ділянку площею 0,0310 га з призначенням для ведення особистого селянського господартва, що розташована за адресою АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_4.

Згідно договору дарування від 08.10.2014 р. Відповідач ОСОБА_3 подарувала земельну ділянку площею 0,0310 га, яка належала їй згідно державного акту на право приватної власності на землю від 23.05.2001 р.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.06.2015 р. визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради №16 від 02.02.2001 р., згідно якого Відповідачу ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,1310 га за адресою АДРЕСА_2. Також, визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 23.05.2001 р. виданий ОСОБА_3 Кагарлицькою міською радою на земельну ділянку площею 0,1310 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства,що розташована в АДРЕСА_2.

Вказаним рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.06.2015 р. було встановлено, що державний акт Відповідача ОСОБА_3 був виданий незаконно та вона не мала права отримувати у власність земельну ділянку площею 0,0310 га за адресою м.Кагарлик, АДРЕСА_2, 2, оскільки дана земельна ділянка належить не до житлового будинку по АДРЕСА_2, 2, а належить до житлового будинку по АДРЕСА_1.

Отже, укладаючи з ОСОБА_4 та ОСОБА_11 договір дарування від

08.10.2014р. Відповідач ОСОБА_3 уклала його на підставі незаконого державного акту на право приватної власності на землю від 23.05.2001 р.

Враховуючи те, що Відповідач ОСОБА_3 уклала договір дарування земельної ділянки від 08.10.2014 р. на підставі незаконного державного акту, який визнаний недійсним рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.06.2015 р., такий договір дарування є також незаконним та відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, повинен бути визнаний недійсним.

Позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,0375 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0310 га для ведення особистого селянського господарства від 08.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та зобов'язати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звільнити вказану земельну ділянку площею 0,0310 га та зобов'язати їх перенести встановлений паркан на вказаній земельній ділянці площею 0,0310 га до межі земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат ОСОБА_1 позов підтримали.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і представник ОСОБА_3 позов не визнали і послались на те, що судові рішення якими визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради №16 від 02.02.2001 р., згідно якого відповідачу ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,1310 га за адресою АДРЕСА_2, і визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю від 23.05.2001 р. виданий ОСОБА_3 Кагарлицькою міською радою на земельну ділянку площею 0,1310 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства,що розташована в АДРЕСА_2 прийнято на підставі доказів , що подані ОСОБА_2 і були сфальсифіковані.

Судом встановлено слідуюче .

04.02.1989 року померла ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді дерев'яного будинку площею 25, 7 кв. м, та господарськими спорудами: сарай «Б», сарай «В», сарай «Г», сарай «Д», та огорожа, які розташовані на радгоспній землі.

Спадкоємцями першої черги за законом стали ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та син померлої ОСОБА_13, який відмовився від свої частки в спадковому майні на користь ОСОБА_8

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 грудня 1989 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками по 1/4 частини, а ОСОБА_8 є власником 2/4 частини будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 17 лютого 1995 року № 15 на підставі взаємної згоди про розподіл успадкованої земельної ділянки по АДРЕСА_1 затверджено розподіл без виділення в натурі земельної ділянки площею 0,14 га між спадкоємцями, а саме: ОСОБА_3 як власниці 1/4 частини будинку виділено земельну ділянку площею 0,035 га, ОСОБА_8 як власниці 2/4 частин будинку - 0,07 га, ОСОБА_2 як власниці 1/4 частини будинку - 0,035 га.

Співвласниками будинку був погоджений схематичний план земельної ділянки з визначенням місця розташування частин земельних ділянок сторін у справі. Згідно схематичного плану присадибна ділянка знаходиться на перехресті АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Частина земельної ділянки ОСОБА_2розташована паралельно до АДРЕСА_2 та межує з нею, ОСОБА_3 - паралельно до власного домогосподарства та межує з нею, частина земельної ділянки ОСОБА_8 межує з вулицею Фрунзе, частиною ОСОБА_2 (зліва), домогосподарством АДРЕСА_3 та частиною ОСОБА_3

Згідно договору купівлі-продажу від 30 листопада 1999 року ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_8 належну їй 1/4 частину успадкованого житлового будинку. Таким чином власником 3/4 частин вказаного будинку є ОСОБА_8, а власником 1/4 частини - ОСОБА_2

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 26 жовтня 2000 року ОСОБА_2 виділено в натурі її частку житлового будинку із спільної часткової власності.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 04 липня 2012 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Встановлено порядок користування присадибною земельною ділянкою площею 1 137 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1, наступним чином: виділено ОСОБА_2 у користування 1/4 частини земельної ділянки, розташованої за вищевказаною адресою в розмірі 284,25 кв. м, місце розташування якої визначено на схематичному плані земельної ділянки, який є невід'ємною частиною рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 17 лютого 1995 року № 15; зобов'язано земельний відділ Кагарлицької міської ради встановити межі земельної ділянки площею 284,25 кв. м за вказаною адресою та передати на зберігання ОСОБА_2 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

19 вересня 2012 року ОСОБА_8 померла і правонаступником її процесуальних прав та обов'язків став ОСОБА_9

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2015 року у справі № 368/93/15-ц визнано незаконним та скасовано рішення № 16 виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 02 лютого 2001 року про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, площею 0,01310 га, за адресою: АДРЕСА_2 та визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 23 травня 2001 року, виданий ОСОБА_3 Кагарлицькою міською радою на земельну ділянку, площею 0,01310 га, за адресою: АДРЕСА_2. На обґрунтування ухваленого рішення судом апеляційної інстанції зазначено, що частина земельної ділянки, розміром 0,03 га, неправомірно увійшла у приватизацію земельної ділянки, загальним розміром 0,1310 га, з видачею на ім'я ОСОБА_3 державного акту, чим порушені права ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки тим розміром, яким було визначено і затверджено цим рішенням. Встановлено, що ОСОБА_3 на час отримання у власність цієї земельної ділянки, вже не була співвласником будинку, що, як наслідок, є правовою підставою для визнання незаконним рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради №16 від 02 лютого 2001 року про передачу останній у власність земельної ділянки, площею 0,1310 га, та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 23 травня 2001 року, виданого на ім'я ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 84-87).

Постановою Верховного суду від 31 жовтня 2018 року при розгляді касаційної скарги ОСОБА_3 встановлено, що задовольняючи заяву про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами судового рішення суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що заявником наведено підстави, передбачені статтею 361 ЦПК України, які є підставою для задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, оскільки рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2015 року у справі № 368/93/15-ц було встановлено факт порушення прав ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, акт органу місцевого самоврядування визнано незаконним з моменту його винесення, і вказана обставина є нововиявленою, оскільки існувала в об'єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, але не булла відомою заявнику станом січень 2010 року та на момент розгляду справи по суті.

Переглядаючи судове рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів, врахував обставини, встановленими судовими рішенням у справі № 368/93/15-ц, і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02.06.2015 р. визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради №16 від р., згідно якого ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею1310 га за адресою АДРЕСА_2. Також, визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю виданий ОСОБА_3 Кагарлицької міською радою на земельну ділянку площею 0,1310 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства, що розташована в АДРЕСА_2.

На підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 02.06.2015 р. Позивач звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Кагарлицького районного суду від 04.07.2011р. за нововиявленими обставинами.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 28.12.2016 р. скасовано рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 04.07.2012 р. за нововиявленими обставинами та прийняти нове рішення. Позов позивача задоволено та встановлено порядок користування земельною ділянкою та виділено у користування позивача земельну ділянку площею 0,0375 га згідно варіанту №3 додаткової судової будівельно-технічної експертизи №7930/13-43 від 27.08.2014 р., за яким лінія розподілу прокладена таким чином:

Від точки М, яка розташована на межі з боку АДРЕСА_2 на відстані 12,16 м. від існуючої межі між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 по лінії розділу сараю в точку Л;

від точки Л перпендикулярно стіні сараю 3,97 м в точку К;

від точки К паралельно стіні сараю 6,43 м в точку Ж;

від точки Ж перпендикулярно до бокової стіни будинку 7,24 м в точку Д, розташовану на відстані 2,54 м від лівого рогу будинку;

від точки Г паралельно правій межі домоволодіння 17,25 м в точку В;

від точки В паралельно існуючій межі в точку Б, розташовану на межі домоволодіння з боку вул..АДРЕСА_2 на відстані 1,66 м від існуючої межі.

Не погоджуючись з рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 28.12.2016 р. ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Київської області.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області 31.05.2017 р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено, а рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28.12.2016 р. залишено без змін.

Проте, на даний час позивач не може користуватись земельною ділянкою, яка була їй виділена в користування згідно рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28.12.2016 р., оскільки відповідачем ОСОБА_3 було встановлено паркан довжиною 20,25 м., який перешкоджає позивачу користуватись своєю земельною ділянкою.

Наявність вказаного паркану підтверджується висновком експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно - технічної експертизи від 27.08.2014 року у цивільній справі №22ц-780/47/13 який вказано як існуючою огорожею на існуючій межі ділянки. В додатку 3 до вказаного висновку паркан довжиною 20,25 м. проходить від точки Н по прямій лінії яка паралельна прямій лінії між точками В і Б. Також вказано, що ділянка площею 0,10 га , розташована по АДРЕСА_2 в дослідженні не розглядалась, а розглядалась ділянка яка складається з двох частин 0,1127 га і плюс 0,0310 га

І відповідач ОСОБА_3 08.10.2014 р. уклала договір дарування з ОСОБА_4 та ОСОБА_11, який був посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріаільного округу Мозговим Є.В. Відповідно до договору дарування ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_11 по ? частці кожному земельної ділянки площею 0,0310 га ( про яку зазначав експерт) з призначенням для ведення особистого селянського господартва, що розташована за адресою АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_4 і відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_11 користуються земельною ділянкою та вказаним парканом, порушуючи права позивача користуватись земельною ділянкою в частині площею 1,66Х20,25 =33,615 кв.м. , що має форму прямокутника і межі від точки Н до точки Б 1,66 м, від точки Б до точки В 20,25 м, від точки В 1,66 м. по прямій до точки Г і від цієї точки , ( що на відстані 1,66 м. від точки В ) до точки Н 20,25 м. , що підтверджується даними з додатку 3 до додаткової судової будівельно - технічної експертизи від 27.08.2014 року у цивільній справі №22ц-780/47/13 про межі земельних земельних ділянок .

Згідно договору дарування від 08.10.2014 р. відповідач ОСОБА_3 подарувала земельну ділянку площею 0,0310 га, яка належала їй згідно державного акту на право приватної власності на землю від 23.05.2001 р., що виданий на підставі незаконного рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради №16 від 2.02.2001 року , що встановлено рішенням Апеляційного суду Київської області від 2.06.2015 року і вирішено визнати незаконним вказане рішення та визнати недійсним вказаний державний акт на право приватної власності на землю.

Згідно ч. 2 ст. 95 Земельного кодексу України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 1 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно п. б ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ст.203 ч.1 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно ст.215 ч.1 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно ст.316 ч.1 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно ст.317 ч.1 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ст.717 ч.1 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

ОСОБА_3 в момент вчинення договору дарування не додержалась вимог , які встановлені ст.203 ч.1 ЦК України, так як зміст договору дарування суперечить ст.ст.316 ч.1, 317 ч.1, 717 ЦК України у зв'язку з тим, що вона не була законним власником земельної ділянки яку дарувала і тому не мала права розпоряджатися земельною ділянкою, що порушує права позивача, так як законним користувачем частини вказаної ділянки площею 33,615 кв.м. є позивач.

Тому позовну заяву задоволити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 0,0375 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0310 га для ведення особистого селянського господарства від 08.10.2014 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та зобов'язати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звільнити вказану земельну ділянку площею 0,0310 га та зобов'язати солідарно перенести встановлений паркан на вказаній земельній ділянці площею 0,0310 га до межі земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2.

На підставі ст.141 ч.1 ЦПК України , пропорційно розмірі задоволених позовних вимог, стягнути з відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь позивача по 320 грн. у відшкодування сплаченого судового збору з кожного, що є половиною сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст.15,16, 203 ч.1, 215 ч.1, 316 ч.1, 317 ч.1, 717 ч.1 ЦК України, ст.ст.95,152 ЗК України, ст.ст.12, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позовну заяву задоволити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 земельною ділянкою площею 0,0375 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 0,0310 га для ведення особистого селянського господарства від 08.10.2014 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та зобов'язати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звільнити вказану земельну ділянку площею 0,0310 га та зобов'язати солідарно перенести встановлений паркан на вказаній земельній ділянці площею 0,0310 га до межі земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, жит. АДРЕСА_2, РНОКПП:НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП:НОМЕР_2, жит. АДРЕСА_4) 320 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_5, жит. АДРЕСА_2, РНОКПП:НОМЕР_3) на користь ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП:НОМЕР_2, жит. АДРЕСА_4) 320 грн. у відшкодування сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України. Повний текст рішення виготовлено 03.12. 2018 року.

Суддя: В.І. Кириченко