Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 640/17931/16-ц

провадження № 61-33342 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бакумова Алла Валентинівна,

третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2017 року у складі судді Сенаторова В. М. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової А. В., третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що на забезпечення кредитного договору від 13 березня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки від 13 березня 2008 року, за умовами якого вона передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У жовтні 2016 року вона отримала повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 19 вересня 2016 року про намір банку зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки, її квартиру. 08 листопада 2016 року вона отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової А. В., яким 21 вересня 2016 року було прийнято рішення про проведення державної реєстрації за банком права власності на вищевказану квартиру на підставі договору іпотеки від 13 березня 2008 року.

Вважала, зазначені дії приватного нотаріуса неправомірними, оскільки нотаріусом не повідомлено її про вчинення таких нотаріальних дій, не враховано, що у спірній квартирі проживає неповнолітня дитина та діяв мораторій на стягнення майна громадян України.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 вересня 2016 року, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк»; зобов'язати відповідача скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію за ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на вказану квартиру.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка, як позичальник, умови кредитного договору, який забезпечено іпотекою, належним чином не виконувала, кредитну заборгованість не погасила. Положеннями договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку». Тому банк звернувся до приватного нотаріуса з договором іпотеки для реєстрації права власності на предмет іпотеки, а приватним нотаріусом правомірно було винесено рішення про таку реєстрацію.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що у договорі іпотеки передбачено відповідне застереження, на виконання якого банком і було зареєстровано право власності на належний позивачці на праві власності предмет іпотеки, оскільки остання не виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, який забезпечено іпотекою. Отже, спірне рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відповідає положенням законодавства. Застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у цих правовідносинах неможливо, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання і не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язання за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона лише у жовтні 2016 року отримала від банка повідомлення про намір зареєструвати право власності на предмет іпотеки. Окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя вона не укладала, тому у відповідача були відсутні підстави для винесення рішення про реєстрацію за банком права власності на спірну квартиру. Крім того, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки без згоди його власника. Приватний нотаріус не перевірив факт відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей на користування спірним нерухомим майном.

У червні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало відзив на касаційну скаргу посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, оскільки законодавством, як на момент укладення договору іпотеки так і на момент винесення нотаріусом спірного рішення, було передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Аналіз вищевказаних положень законодавства свідчить про те, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що у договорі іпотеки, укладеному між позивачкою та ПАТ КБ «Приватбанк», передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на виконання, якого банком і було зареєстровано за собою право власності на належний позивачці на праві власності предмет іпотеки, оскільки остання не виконувала взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, який забезпечено цієї іпотекою.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про те, що спірне рішення приватного нотаріуса продержавну реєстрацію прав та їх обтяжень відповідає положенням вищевказаного законодавства.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317 цс 18).

Доводи касаційної скарги про те, що позивачка лише у жовтні 2016 року отримала від банка повідомлення про намір зареєструвати права власності на предмет іпотеки не свідчить про незаконність судового рішення, оскільки відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 19 липня 2016 року ОСОБА_4 особисто отримала вказане повідомлення про порушення нею умов кредитного договору та задоволення вимог банку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Посилання позивачки на те, що у цьому рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення міститься не її підпис належними та допустимими доказами не підтверджено, що є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Посилання касаційної скарги на те, що окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя вона не укладала безпідставні, так як правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, було відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Доводи касаційної скарги про те, що судами безпідставно не застосовано Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» спростовуються висновками судів про те, що застосування вищевказаного закону у цих правовідносинах неможливо, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання і не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язання за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Ці питання позивачка не позбавлена права вирішувати на стадії примусового виконання, якщо воно буде здійснюватися.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк