АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 753/8437/18

провадження № 22-ц/796/6234/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Вербової І.М.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач Київська місцева прокуратура № 2 в особі керівника Дейнеки Сергія

Валентиновича в інтересах держави в особі Дарницької державної в м. Києві адміністрації, Управління освіти Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації

відповідач ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу Київської місцевої прокуратури № 2 в особі керівника Дейнеки Сергія Валентиновича в інтересах держави в особі Дарницької державної в м. Києві адміністрації, Управління освіти Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року у складі судді Коренюк А.М.

у справі за позовом Київської місцевої прокуратури № 2 в особі керівника Дейнеки

Сергія Валентиновича в інтересах держави в особі Дарницької державної в м. Києві адміністрації, Управління освіти Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за використання приміщення гімназії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року керівник Київської місцевої прокуратури № 2 Дейнека С.М. звернувся з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь Управління освіти Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації заборгованість за використання приміщення школи (гімназії) № 261 всього у розмірі 41 590,44 грн. та стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури міста Києва судові витрати у сумі 1 762 грн.

У мотивування вимог, зазначав, що Управлінням освіти 01 березня 2010 року передано, а ФОП ОСОБА_2 прийнято у користування обєкт оренди, а саме, нежиле приміщення гімназії № 261, про що сторонами договору складено відповідний акт.

Після закінчення терміну дії договору № 419 ОСОБА_2 продовжувала користуватися орендованим приміщенням та 02 квітня 2015 року звернулася з заявою про продовження дії договору оренди.

Керівником Київської місцевої прокуратури № 2 також зазначалося, що відповідач, у порушення умов укладених договорів та вимог законодавства, несвоєчасно сплачувала орендні та інші платежі, унаслідок чого утворилася заборгованість перед Управлінням освіти.

Окрім того, вказував на те, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 у 2014 році припинила підприємницьку діяльність.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року у відкритті провадження відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 23 червня 2018 року керівник Київської місцевої прокуратури № 2 Дейнека

С.М. подав апеляційну скаргу, у якій просив ухвалу скасувати, питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а ухвалу постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що місцевий суд не взяв до уваги інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якої вбачається, що ОСОБА_2 припинила свою господарську діяльність 17 липня 2014 року в період дії договору оренди № 419 від 01 березня 2010 року, а за договором № 44 від 14 вересня 2015 року орендарем приміщення гімназії фактично є фізична особа.

Вказує на те, що посилання в позові на статтю 53 ГПК України є опискою, допущеною при її складенні, адже за текстом позовної заяви підстави звернення прокурора обґрунтовано положеннями ЦПК України, зокрема статті 56 цього Кодексу, з урахуванням норм законодавства та судової практики щодо розмежування підсудності.

Окрім цього, зазначає, що в оскаржуваній ухвалі судом невірно визначено особу, якій надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, оскільки частина третя статті 56 ЦПК України та Закон України «Про прокуратуру» надають таке право саме прокурору, а не прокуратурі, як зазначено в ухвалі.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з норм статті 372 ЦПК України, колегією суддів вирішено проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, місцевий суд виходив з того, що спір, який виник між сторонами, відноситься до господарської юрисдикції, а тому його розгляд повинен здійснюватися за правилами ГПК України.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, ухвала суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основними критеріями є субєктний склад такого спору та характер (юридичний зміст) спірних відносин.

Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у звязку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Відповідно до абзацу 4 пункту 4.7 Постанови Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» громадянин, який мав статус субєкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо не має визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду.

Статтею 51 ЦК України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

За змістом статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» убачається, що ОСОБА_2 припинила свою підприємницьку діяльність 17 липня 2014 року.

Частиною восьмою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» установлено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК України, 47 - 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року № 6-125цс13 та в справі № 752/10482/16 від 18 квітня 2018 року).

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неправильного зазначення особи позивача в справі прокуратуру, а не прокурора, оскільки саме прокурор в розумінні частини третьої статті 56 ЦПК України та норм Закону України «Про прокуратуру» наділений відповідними повноваженнями на представництво законних інтересів громадян або держави в суді.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що субєктний склад спору та підстави позовних вимог, заявлених представником позивача, створюють приватно-правовий спір, що відноситься до юрисдикції загальних судів відповідно до статті 19 ЦПК України, а тому не може вирішуватися судами за правилами ГПК України.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що вказана справа відноситься до цивільної юрисдикції є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження при встановленні обставин справи.

Отже, колегія уважає, що висновок місцевого суду про відмову у відкритті провадження є передчасним та помилковим, оскільки поза увагою суду залишилась інформація щодо припинення відповідачем своєї підприємницької діяльності 17 липня 2014 року. Тобто, на момент звернення керівника Київської місцевої прокуратури № 2 з позовом та станом на час відкриття провадження у справі, ОСОБА_2 вже не мала статусу фізичної особи-підприємця та не мала права вести господарську діяльність, а тому, виходячи з субєктного складу спору та характеру спірних правовідносин, колегія суддів доходить висновку, що вирішення даного спору повинно здійснюватись у порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 379 ЦПК України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія доходить висновку, що ухвала місцевого суду підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської місцевої прокуратури № 2 в особі керівника Дейнеки Сергія Валентиновича в інтересах держави в особі Дарницької державної в м. Києві адміністрації, Управління освіти Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2018 року скасувати.

Справу направити до Дарницького районного суду м. Києва для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено 21 серпня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Лапчевська

І.М. Вербова