Провадження №2/760/2542/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року Солом'янський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1. 25.07.2014 р. звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, в розмірі 560000,00 грн.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач ОСОБА_1. посилається на наступне.

Так, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.08.2003 р. вона є власником 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, відповідач (її рідний брат) є власником решти 1/3 частки квартири. Вказана квартира складається із двох житлових кімнат жилою площею 29,50 кв. м, загальною площею 45,10 кв. м.

Позивачка зазначає, що з підстав неподільності речі відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України та в порядку ч. 2 ст. 364 ЦК України вона має право на отримання компенсації вартості вказаної частки квартири, оскільки користування квартирою з відповідачем неможливе, т. я. останній не дає їй можливості користуватися належною їй часткою квартири, постійно вчиняє сварки, застосовує по відношенню до неї фізичну силу, самовільно здійснив перепланування квартири і за рахунок кімнати площею 14,9 кв. м встановив в квартирі перегородку і облаштував вхідні двері. За вище зазначених обставин, відповідач за її заявою неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Квартира знаходиться в повному користуванні відповідача, а позивач змушена проживати або в гуртожитку, або у знайомих. Дану квартиру відповідач використовує за його власними бажанням та потребами, а її, як співвласника, не ставить до відома про його наміри та, погрожуючи фізичною розправою із застосуванням до позивача фізичної сили, забороняє їй використовувати спірну квартиру на свій розсуд.

Позивач зазначає, що в добровільному порядку домовитись з відповідачем про продаж даної квартири їй не вдалося, а тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Позивач вказує, що на час розгляду справи в суді, ринкова вартість спірної двокімнатної квартири складає 840000 грн., а тому вартість 2/3 її частки складає 560000 грн., але дійсну вартість можливо визначити шляхом призначення відповідної експертизи.

15.10.2014 р. позивачем до суду було подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач просила: стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в сумі, що складає 560000,00 грн., та визнати за відповідачем право власності на 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а її право власності на 2/3 частки вказаної квартири припинити.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 р., позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 2/3 частки майна, що є у спільній частковій власності, було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 403600,00 грн. та 3654,00 грн. судового збору.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 р., заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19.02.2015 р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості 2/3 частки майна, що є у спільній частковій власності, скасовано та призначено справу до розгляду.

12.03.2018 р. до суду позивачем ОСОБА_2 було подано уточнення прохальної частини позовних вимог, в зв'язку з перейменуванням АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1, де розташована спірна квартира.

Відповідно до поданих уточнень позивач просить: стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в сумі, що складає 560000,00 грн., та визнати за відповідачем право власності на 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а її право власності на 2/3 частки вказаної квартири припинити.

Позивач та її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Представник позивача, окрім викладеного в позовній заяві, звернула увагу суду на те, що протягом останніх 10-ти років між сторонами виникли неприязні відносини, що унеможливлює спільне використання сторонами спірної квартири. Саме внаслідок протиправних дій відповідача, постійних принизливих образ, через систематичне пияцтво в квартирі, бійки, які загрожують життю позивача, остання не може проживати разом із відповідачем в одній квартирі. Позивач неодноразово зверталася із пропозицією до відповідача про спільний продаж спірної квартири. Суд неодноразово надавав сторонам строк для вирішення мирним шляхом спору. Квартира була виставлена на продаж, проте через свідоме небажання відповідача продавати квартиру, угоди про продаж так і не було досягнуто. Відповідач, без дозволу позивача зробив в квартирі перепланування. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.01.2016 р., позов ОСОБА_1. до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та зобов'язання до вчинення дій відповідача був задоволений. Даним рішенням суд виселив співмешканку відповідача, яка проживала в спірній квартирі із відповідачем - ОСОБА_5, яка була вселена відповідачем в спірну квартиру без згоди позивача, а також зобов'язав відповідача демонтувати самовільно встановлену перегородку в кімнаті та привести квартиру в попередній стан за технічним паспортом на вказану квартиру. Таким чином, надані суду докази свідчать про те, що спірна квартира повністю знаходиться у користуванні відповідача. Дану квартиру відповідач використовує за його власним бажанням та потребами, а позивач, як співвласник більшої частки квартири позбавлена можливості використовувати її частку для її власного бажання.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень, представник відповідача зазначив суду про те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є єдиним житлом відповідача і фінансової можливості сплатити позивачу грошову компенсацію за 2/3 частки квартири в сумі 560000 грн. у нього немає. Вважає безпідставними посилання позивача та її представника на неможливість спільного володіння і користування майном.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та пояснення представника відповідача, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.08.2003 р., посвідченого державним нотаріусом 5-ої Київської державної нотаріальної контори Бєлломі О.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1671, позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, власником 1/3 частини зазначеної квартири є відповідач ОСОБА_2

Вказана квартира складається з 2-х жилих кімнат, загальною площею 45,10 кв.м. в тому числі жилою площею 29,50 кв.м.

Таким чином, спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, як це визначено ст. 356 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ч. 2 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просить стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в сумі, що складає 560000,00 грн., та визнати за відповідачем право власності на 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а її право власності на 2/3 частки вказаної квартири припинити.

Позивач посилається на неприязні відносини з відповідачем, що унеможливлює спільне використання ними спірної квартири, т. я. останній не дає їй можливості користуватися належною їй часткою квартири, постійно вчиняє сварки, застосовує по відношенню до неї фізичну силу, самовільно здійснив перепланування квартири. Тому останні 10-ть років позивач змушена проживати у друзів, знайомих, орендувати кімнати, хоча має у власності 2/3 частки квартири. Відповідач створив такі умови для позивача, які роблять неможливим спільне проживання та використання спірного житла разом.

Так, договором найму від 20.02.2008 р. підтверджується, що позивач проживала у гуртожитку АДРЕСА_2.

Матеріалами справи підтверджується також те, що між сторонами склалися неприязні відносини, що підтверджується численними зверненнями до правоохоронних органів.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13.01.2016 р., позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення та зобов'язання до вчинення дій - задоволено.

Виселено ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) усунути перешкоди позивачу - ОСОБА_1 в користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом демонтажу самовільно встановленої перегородки в прохідній кімнаті площею 14,9 кв.м. та привести квартиру в попередній стан за технічним паспортом на вказану квартиру.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 12.01.2015 р. №169, дійсна (ринкова) вартість Об'єкта оцінки - двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 45,1 кв.м., визначена порівняльним підходом на адту проведення огляду становить: 605400,00 грн.

Дійсна (ринкова) вартість 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 45,1 кв.м., визначена порівняльним підходом на дату проведення огляду становить: 403600,00 грн.

Технічна можливість виділу в натурі 2/3 часток та 1/3 частки 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 відсутня.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Відповідні висновки міститься в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року по справі №6-4цс14 та постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15.

Таким чином, правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Представник відповідач вказав суду про високу ймовірність того, що у разі задоволення позову, припинення права власності ОСОБА_2 на належну їй 2/3 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, зі стягненням компенсації її вартості з відповідача ОСОБА_2, останній не буде спроможний сплатити відповідну компенсацію позивачу, що призведе до звернення стягнення на належну йому частку у квартирі у ході примусового виконання рішення суду.

Доказів наявності у відповідача ОСОБА_2 фінансової можливості компенсувати позивачу ОСОБА_2 вартість її частки у спірній квартирі, матеріали справи не містять.

Доказів отримання відповідачем інших доходів, наявності у нього рухомого або нерухомого майна матеріали справи також не містять і судом таких не встановлено.

Позивач не заперечувала той факт, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача.

Тому, стягнення із відповідача на користь позивача суми в розмірі 560000,00 грн. в якості грошової компенсації вартості 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, становитиме для відповідача надмірний тягар.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що майновий стан відповідача свідчить про його неспроможність виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на квартиру, оскільки це становитиме для відповідача надмірний тягар, який матиме негативні наслідки у вигляд втрати житла внаслідок звернення стягнення на погашення присудженої судом суми компенсації.

Таким чином, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 16, 356, 358, 364 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: Кушнір С.І.