Провадження № 22-ц/802/105/18 Категорія: 54 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Карпук А.К., Матвійчук Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Галицької І.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Романюка В.В., Михальчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Державного професійно-технічного навчального закладу "Луцьке вище професійне училище" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного професійно-технічного навчального закладу (далі - ДПТНЗ) «Луцьке вище професійне училище» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Покликався на те, що наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» Романюка В.В. від 26.12.2017 року за №184-к відповідно до п. 1 ст. 40, ст. 44 КЗпП України його звільнено з посади заступника директора з навчально-виховної роботи 26.12.2017 року у зв`язку із змінами в організації роботи навчального закладу, а саме виведення посади заступника директора з навчально-виховної роботи зі штату. Вважає, що його звільнення незаконне, оскільки не містить підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України: ліквідація, реорганізація, банкрутств або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зазначав, що дії директора навчального закладу по виведенню посади заступника директора з навчально-виховної роботи зі штату не передбачені законодавством про працю. Відповідно до п. 4 Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів, які затверджено Наказом Міністерства освіти і науки України від 06.12.2010 року №1204, у межах затверджених штатних нормативів введення посад заступників директора обов'язково вводиться посада заступника директора з виховної (навчально-виховної) роботи з розрахунку: при контингенті до 300 (включно) учнів - 0,5 штатної одиниці; при контингенті більше 300 учнів - 1 штатна одиниця. Таким чином, його посада є обов'язковою у штаті в ДПТНЗ «Луцьке професійне училище».

Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» Романюка В.В. від 26.12.2017 року за №184-к про його звільнення із посади заступника директора з навчально-виховної роботи, поновити його на вказаній посаді з 27.12.2017 року та стягнути грошову компенсацію за час вимушеного прогулу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2018 року в задоволені позову в даній справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_4- ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.

В письмовому відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши представника позивача, представників відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено з дотриманням норм трудового законодавства .

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються. як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Частиною третьою статті 492 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

ОСОБА_4 з 01.04.2014 року був переведений на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» по контракту по 01.04.2015 року. В подальшому ОСОБА_4 продовжено роботу на зазначеній посаді по контракту з 01.04.2015 року по 01.04.2017 року.

31 березня 2017 року позивач був звільнений з посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту. Поновлений на даній посаді з 01.04.2017 року відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 28.04.2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 29.08.2017 року.

30 червня 2017 року ОСОБА_4 звільнений із займаної посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту (наказ від 30.06.2017 року №95-к).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.08.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошової компенсації за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 17.10.2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.08.2017 року скасовано, визнано незаконним і скасовано наказ директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» №95-к від 30.06.2017 року, поновлено ОСОБА_4 на роботі в ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи з 01.07.2017 року(а.с.21,44, 57-69, 126-129).

З метою виконання рішення апеляційного суду наказом директора від 20.10.2017 року №155-к ОСОБА_4 було поновлено на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи з 01.07.2017 року(а.с.21).

Судом першої інстанції встановлено і це відповідає матеріалам справи, що відповідно до Статуту Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» засновником ВПУ є Міністерство освіти і науки України, яке здійснює контроль за дотриманням вимог Статуту ВПУ та приймає відповідні рішення у разі їх порушень. ВПУ самостійно розробляє організаційну структуру, обирає форми та методи організації навчально-виробничого процесу. Управління ВПУ здійснюється Міністерством освіти і науки України, управлінням освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації. Керівництво діяльністю ВПУ здійснює директор, який призначається за результатами конкурсу шляхом укладення контракту, та який, зокрема, організовує навчально-виробничий, навчально-виховний процес, діє від імені ВПУ, приймає на посади та звільняє з посад працівників закладу, затверджує відповідно до кваліфікаційних характеристик їхні посадові обов'язки, формує педагогічний колектив, затверджує в межах наявного фонду заробітної плати штатний розпис та визначає чисельність працівників ВПУ(а.с.32, 110-120).

З матеріалів справи вбачається, що 29.09.2017 року директор училища звернувся до Управління освіти, науки та молоді Волинської ОДА з клопотанням вивести зі штатного розпису з 01.10.2017 року посаду «заступник директора з навчально-виховної роботи» та ввести посаду «заступник директора з виховної роботи» відповідно до п.4 Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів, затверджених МОН України від 06.12.2010 року №1204 та з зв'язку з необхідністю посилення виховної роботи(значна кількість пропусків без поважних причин, велика кількість відрахувань, збільшення скоєних правопорушень учнями училища)(а.с.16).

В суді апеляційної інстанції представники відповідача вказували, що необхідність виведення однієї посади заступника та введення іншої посади заступника була зумовлена виключно погіршенням стану та якості виховної роботи у ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище». Зокрема: систематичного невідвідування значної кількості студентів навчальних занять і як наслідок великої кількості відрахування студентів із навчального закладу, погіршення дисципліни та порядку у гуртожитку, який належить навчальному закладу, неналежну поведінку вихователів та відсутність відповідної з ними роботи. При цьому, представник Романюк В.В. вказував, що оскільки особа, яка обіймала посаду заступник директора з навчально-виховної роботи зобов'язана була на рівні з виховною роботою виконувати обов'язки з навчальної роботи, обсяг роботи по яких був значним, з об'єктивних причин, виконуючи два напрями роботи не могла належним чином виконувати виховну роботу, яка була на низькому рівні. Оскільки у навчальному закладі був заступник директора з навчальної роботи, було ініційовано питання щодо введення посади заступника з виховної роботи, з метою підвищення ефективності саме в напрямку виховної роботи.

Листом від 04.10.2017 року за №34365/10/2-17 управлінням освіти, науки та молоді Волинської ОДА у зв'язку з виробничою необхідністю дозволено в межах фонду оплати праці з 01.10.1017 року внести зміни до штатного розпису установи, а саме: вивести 1 штатну посаду заступника директора з навчально-виховної роботи, ввести 1 штатну посаду заступника директора з виховної роботи (а.с.17).

Згідно наказу директора училища від 05.10.2017 року №149-к «Про внесення змін до штатного розпису» зі штату ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» з 01.10.2017 року виведена посада заступника директора з навчально-виховної роботи та введена посада заступника директора з виховної роботи(а.с.18).

Із штатних розписів вбачається, що за штатним розписом ДПТНЗ ЛВПУ станом на 01.09.2017 року наявні посади чотирьох заступників директора: з навчально-виробничої роботи, з навчально-виховної роботи, з навчальної роботи і з адміністративно-господарської частини, станом на 01.10.2017 року наявні посади чотирьох заступників директора: з навчально-виробничої роботи, з виховної роботи, з навчальної роботи і з адміністративно-господарської частини(а.с.35-38).

Таким чином, як встановлено судовому засіданні у ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» мала місце зміна в організації виробництва , а саме необхідність оптимізації роботи заступника директора в напрямку виховної роботи, і як наслідок виведення посади «заступник директора з навчально-виховної роботи» та введення посади «заступник директора з виховної роботи» .

В межах наданих повноважень та відповідно до Статуту директор ініціював питання про виведення та ведення посад перед управлінням освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації.

Твердження позивача про те, що дії директора по виведенню посади заступника директора з навчально-виховної роботи не передбачені законодавством про працю є безпідставними та необґрунтованими.

КЗпП України передбачені випадки звільнення працівників у випадку зміни в організації виробництва. Як встановлено судом у ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» мала місце зміна в організації виробництва, яку колегія суддів вважає обґрунтованою. З врахуванням підпунктів а, в, г, є пункту 5.3, Статуту ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» за змістом яких директор організовує навчальний процес, персонально відповідає за результати діяльності ВПУ, затверджує штатний розпис Романюком В.В. було ініційовано перед управлінням освіти ВОДА питання щодо внесення змін до штатного розпису.

Наказом директора від 06.10.2017 року№151-к на введену посаду заступника директора з виховної роботи за її заявою була переведена ОСОБА_5, яка на той час займала посаду заступника директора з навчально-виховної роботи(а.с.19,20).

Таким чином ОСОБА_5 була призначення на новостворену посаду заступника директора з виховної роботи, яка була вакантною.

20 жовтня 2017 року ОСОБА_4 був попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади 25.12.2017 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації роботи навчального закладу, про що ознайомлений під розписку в той же день (а.с.22).

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини сьомої зазначеної статті рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно зі ст.43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення заступників керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

28 листопада 2017 року голові профспілкового комітету училища було направлене подання про надання згоди на розірвання трудового договору із заступником директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_4 за п.1 ст.40 КЗпП України(а.с.23).

Згідно повідомлень профспілкового комітету, які надійшли адміністрації училища 20.12. та 22.12.2017 року, вирішено не надавати згоду на звільнення ОСОБА_4.(а.с.24,25).

Така відмова мотивована значним стажем роботи на посаді заступника ОСОБА_4 та бажанням усунути подальші конфліктні ситуації.

На думку колегії суддів таке рішення профкому не може вважатись обґрунтованим.

Разом з тим, з врахуванням приписів ст. 43-1 КЗпП України суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оскільки позивач займав посаду заступника керівника, то згода профспілкового комітету на його звільнення в даному випадку не була обов'язковою.

Повідомленням від 20.12.2017 року ОСОБА_4, згідно кваліфікаційних вимог до наявних вакантних посад, була запропонована посада лаборанта, про що останній був ознайомлений під розписку в той же день, однак погодження на переведення на запропоновану посаду від ОСОБА_4 отримано не було(а.с.26,27).

Інших посад, які б відповідали освітньо-кваліфікаційному рівню позивача і які могли б бути йому запропоновані на момент його звільнення з роботи у ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» не було, що вбачається із письмових доказів, наданих суду відповідачем (а.с.45,56).

Наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» Романюка В.В. від 26.12.2017 року за №184-к відповідно до п. 1 ст. 40, ст. 44 КЗпП України ОСОБА_4 було звільнено з посади заступника директора з навчально-виховної роботи 26.12.2017 року у зв`язку із змінами в організації роботи навчального закладу, а саме виведення посади заступника директора з навчально-виховної роботи зі штату(а.с.2).

Суд першої інстанції оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов до правильного висновку, що оскільки така посада, як заступник директора з навчально-виховної роботи була виведена зі штатного розпису та введено посаду заступника директора з виховної роботи, а тому в даному випадку є зміни в організації виробництва і праці ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище». Позивача було завчасно попереджено про звільнення, запропоновано вакантну посаду, яка відповідала кваліфікаційному рівню позивача на яку останній відмовився переводитись, а тому у відповідача були всі наявні підстави для звільнення позивача відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Доводи апелянта про те, що вивільнена вакантна посада заступника директора з навчально-виховної роботи та введена посада заступника директора з виховної роботи є однією і тією ж посадою, не заслуговують на увагу.

З наданих на вимогу суду посадових інструкцій заступника директора з навчально-виховної роботи та заступника директора з виховної роботи вбачається, що вони різняться за трудовими обов'язками, оскільки посада позивача була скерована на організацію самого навчального процесу, відбірку кадрів викладачів училища, на противагу посаді заступника директора з виховної роботи, функціональні обов'язки якого скеровані саме на організацію виховного процесу студентів, контролювання дотримання дисципліни саме студентами та жодним чином не стосуються питання навчального процесу.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції приписів процесуального закону, в частині обов'язковості судових рішень, а зокрема не виконання рішення апеляційного суду від 10 жовтня 2017 року, яким ОСОБА_4 було поновлено на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи.

З матеріалів справи вбачається, що 20.10.2017 року на виконання рішення апеляційного суду Волинської області від 10.10.2017 року ОСОБА_4 було поновлено на посаді заступника директора з навчально-втиховної роботи з 01.07.2017 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з'ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2018 року в даній справі - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: