КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 22-1327 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Остапчук Т.В.

Унікальний №757/18456/18-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Ратнікової В.М.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заборгованості із заробітної плати та заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення заборгованості із заробітної плати та заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Просила визнати незаконним наказ №2-к від 01 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 за ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України, зобов'язати відповідача скасувати наказ №2-к від 01 березня 2018 року, поновити її на посаді, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за період з 26 грудня 2017 року по 01 березня 2018 року в розмірі 18 516,97 грн., стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу за період з 26 грудня 2017 року по 01 березня 2018 року в розмірі 8 338,80 грн.; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2018 року по дату поновлення на роботі; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні з 01 березня 2018 року по день постановлення рішення судом; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилалась на те, що наказом №2-к від 26 грудня 2017 року її було поновлено на роботі в Науково-дослідному економічному інституті на посаді виконувача обов'язків старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності.

29 грудня 2017 року їй було вручено попередження про звільнення.

Наказом Науково-дослідного економічного інституту №2-к від 01 березня 2018 року позивача було звільнено з 01 березня 2018 року у зв'язку з реорганізацією Науково-дослідного економічного інституту на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Копія наказу була отримана позивачем засобами поштового зв'язку 19 березня 2018 року.

Міністерством економічного розвитку і торгівлі України було прийнято рішення про реорганізацію Науково-дослідного економічного інституту шляхом перетворення його у Державне підприємство «Науково-дослідний економічний інститут», яке було оформлене наказом №1489 від 23 листопада 2015 року, з наступними змінами та доповненнями.

Позивач вважала, що під час її звільнення відповідачем було порушено норми трудового законодавства.

Відповідачем не було надано доказів, що перетворення інституту викликає будь-які зміни в організації виробництва та праці та тягне за собою необхідність звільнення працівників; жодної пропозиції по переведенню на будь-яку іншу роботу на тому ж самому або на іншому підприємстві від відповідача не надходило; двохмісячний строк попередження закінчився 28 лютого 2018 року, проте наказ про звільнення датований 01 березня 2018 року.

Починаючи з моменту поновлення на роботі і до моменту звільнення відповідачем виплата заробітної плати позивачу не здійснювалась, відомості щодо посадового окладу, враховуючи його неодноразове підвищення визначене постановами Кабінету Міністрів України, відповідачем не надавались.

За переконанням позивача неправомірними діями відповідача їй було завдано моральну шкоду, оскільки останній всіляко ухилявся від виконання своїх обов'язків як добросовісного роботодавця, враховуючи існуюче рішення попередніх судів. Дії відповідача по невиплаті заробітної плати позбавили її можливості отримання соціальної допомоги від держави та включення відпрацьованих місяців до пенсійного та трудового стажу. Постійні судові спори з відповідачем призвели до погіршення стану здоров'я позивача та необхідності проходження курсу реабілітації. Звільнення позивача з визначених підстав позбавило її можливості розраховувати на відповідну допомогу по безробіттю та втрати виплат для страхового випадку «втрата роботи», а тому просила стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Враховуючи численні порушення відповідачем трудового законодавства наполягала на поновленні її на попередній посаді та стягненні з відповідача всіх належних їй виплат, з урахуванням підвищення посадового окладу та надбавки за науковий стаж.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково, стягнуто з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі 9 216,90 грн., середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 21 725,55 грн., моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь держави судовий збір в розмірі 2 466,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 27 серпня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду першої станції обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що висновки суду першої інстанції щодо розміру її посадового окладу не відповідають чинному законодавству.

Розмір посадового окладу старшого наукового співробітника згідно Розпорядження Президії НАН України від 05 січня 2017 року та додатку № 1 до розпорядження №4 від 05 січня 2018 року «Про внесення змін до розпорядження Президії НАН України від 25 квітня 2005 року №263» у 2017 році становив 6 310 - 6 527 грн., а у 2018 році 6 949 - 7 188 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України №494 від 14 квітня 2004 року встановлено, що розмір щомісячної надбавки, відсотків посадового окладу понад 10 років складає 20% за науковий стаж.

Таким чином, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати за період з 26 грудня 2017 року по 01 березня 2018 року має становити 18 589,08 грн.

Виходячи із збільшеної суми посадового окладу відповідно збільшується розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, порівняно із визначеним судом першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності в штатному розписі відповідача вакантної посади на яку б могла претендувати позивач, не відповідає наявним матеріалам справи та фактичним обставинам справи.

Відсутність посади, яка б відповідала кваліфікації позивача у штатному розписі відповідача не дала б можливості поновити апелянта на посаді.

Наявний в матеріалах справи штатний розпис є лише проектом ще не створеної юридичної особи, а тому підстав стверджувати про недійсність попереднього штатного розпису та відсутності в ньому відповідних кваліфікації апелянта посад, немає.

Апелянт наполягала, що зазначені обставини свідчать про існуючий у відповідача обов'язок по представленню їй перед звільненням всіх наявних вакантних посад, що в супереч вимогам чинного законодавство здійснено ним не було.

Наполягала, що судом першої інстанції помилково не було враховано напрямки діяльності самого інституту, ефективність розпочатої Міністерством економічного розвитку і торгівлі України реорганізації, а також те, що фактично зміни в організації виробництва та праці відповідача були обумовлені виключно зміною організаційно-правової форми та не викликали необхідності звільнення працівників.

Судом першої інстанції помилково не було стягнуто з відповідача на користь позивача вихідну допомогу, виплата якої при звільненні з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України є обов'язковою.

Часткове задоволення вимог позивача по стягненню на її користь моральної шкоди, за переконанням апелянта, не є рівноцінним у порівняні з пережитими нею стражданнями через незаконне звільнення, невиплату коштів, формальне поновлення на роботі та вимушене існування поза прожитковим мінімумом.

Окрім того, судом першої інстанції було необґрунтовано залишено без розгляду її клопотання про витребування у відповідача його статуту, з яким вона звернулась під час подання позовної заяви, через неможливість самостійно отримати даний документ.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу, та просили її задовольнити.

Представник Науково-дослідного економічного інституту заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити.

Представник третьої особи Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, доводи сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2017 р., було скасовано наказ Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №37-к від 07.07.2016 р., про звільнення ОСОБА_1 з посади виконувача обов'язків старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності та поновлено ії на роботі на посаді виконувача обов'язків старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності.

На виконання рішення Печерського районного суду від 21.08.2017 р. по справі №757/39488/16-ц відповідач видав наказ від 26.12.2017 р. №2-К, на підставі якого позивача було поновлено на посаді виконуючого обов'язків старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності.

29.12.2017 р. в зв'язку з реорганізацією Науково-дослідного економічного інституту відповідно до Наказу Мінекономрозвитку України від 23.11.2015 р. №1489 «Про реорганізацію Науково-дослідного економічного інституту шляхом його перетворення» відповідно до ст. 49-2 КЗпП України комісія з реорганізації НДЕІ попередила ОСОБА_1 про наступне вивільнення з займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України.

На підставі наказу від 01.03.2018 р. №2-К позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції зазначив, що відповідач одночасно з попередженням про звільнення позивача у зв'язку зі скороченням штату, повідомив її про відсутність вакансій, які б відповідали кваліфікації позивача, оскільки у штатному розписі вакантні посади на які б могла б претендувати позивач відсутні.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів в цілому погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає, що воно відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів не може прийняти доводи апелянта, щодо не вірного зазначення судом розміру посадового окладу старшого наукового співробітника у меншому розмірі ніж було передбачено згідно Розпорядження Президії НАН України від 05 січня 2017 року та додатку № 1 до розпорядження № 4 від 05 січня 2018 року «Про внесення змін до розпорядження Президії НАН України від 25 квітня 2005 року №263», оскільки доказів нарахування та виплати заробітної плати з урахуванням її складових апелянт суду першої інстанції не надав.

Колегія суддів з урахуванням наявних в матеріалах справи документів та зроблених судом першої інстанції розрахунків погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, щодо того, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності в штатному розписі відповідача вакантної посади на яку б могла претендувати позивач, не відповідає наявним матеріалам справи та фактичним обставинам справи.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2017 р. апелянта було поновлено на роботі у зв'язку з неправомірним її звільненням у період знаходження у відпустці, а тому вона була поновлена на роботі незалежно від штатного розпису.

Рішенням Печерського районного суду від 26 липня 2018 р. незаконність звільнення позивача не встановлена судом першої інстанції.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49? КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49? КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Однак враховуючи встановлені судом фактичні обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку про об'єктивну неможливість відповідача запропонувати апелянту наявні вакансії та роботи на час його звільнення, які б останній міг виконувати за кваліфікаційним рівнем, оскільки такі посади відсутні, а відтак звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства.

Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного суду України викладений у Постанові від 9 серпня 2017 року № 6-1264цс17.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що судом першої інстанції помилково не було стягнуто з відповідача на користь позивача вихідну допомогу, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Розрахунок суми вихідної допомоги здійснюється відповідно до Порядку встановленому Постановою КМУ № 100 від 8 лютого 1995 р. &q?о ;Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати&qu N;, де п. 8 зазначено: якщо середню зарплату визначено законодавством як розрахункову величину для нарахування виплат та допомоги (саме наш випадок!), її обчислюють так: множать середньоденну зарплату на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді.

Колегія суддів вважає наявні в матеріалах справи документи є не достатніми для проведення перевірки розрахунку позивача та проведення самостійного розрахунку.

В матеріалах справи відсутні належні бухгалтерські документи для перевірки доводів сторін та проведення відповідного розрахунку.

Відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків наявні в матеріалах справи на а.с. 42, 59 та данні пенсійного фонду а.с. 44 датовані 2016 р. і є недостатніми та застарілими.

Апелянт відмовилась від роз'яснення її процесуальних прав перед початком апеляційного розгляду, а тому діяла на власний розсуд.

Колегія судів позбавлена можливості усунути цей недолік при апеляційному розгляді.

З урахуванням вимог процесуального закону сторони не надали повних та належних доказів в суді першої інстанції, чим позбавили колегію суддів можливості провести відповідний розрахунок та перевірити розрахунок позивача, що в свою чергу не позбавляє апелянта права звернутись до суду повторно, з наданням належних доказів.

Колегія суддів вважає, що часткове задоволення вимог позивача по стягненню на її користь моральної шкоди є обґрунтованим.

Згідно роз'яснень п.п.3,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробних стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виходив з об'єктивних причин, та принципів розумності та справедливості, при задоволенні вимог позивача, що відповідає вимогам закону. Колегія суддів повністю погоджується з розміром задоволених вимог в цій частині.

Щодо залишення без розгляду клопотання позивача про витребування статуту відповідача, через неможливість самостійно отримати даний документ, колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта оскільки належних доказів та підтверджень щодо спроб апелянта отримати копії статуту самостійно, суду надано не було.

Згідно зі ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

В матеріалах справи відсутні данні щодо залишення без розгляду клопотання про витребування доказів.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 07 грудня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

В.М.Ратнікова