Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №335/9329/17 Головуючий у 1 інстанції Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/778/1135/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних, інфляційних витрат, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних, інфляційних витрат, моральної шкоди.

В позові зазначала, 29.01.2015 року Апеляційним судом Запорізької області ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_4 на її користь 528572 грн. та судового збору у сумі 2823 грн. Відповідач у добровільному порядку рішення суду не виконав, Вознесенівським ВДВС Запорізького МУЮ прийняті заходи щодо примусової реалізації майна боржника. 26.07.2017 року позивачка отримала частку боргу у сумі 320644 грн.

Неповернення грошових коштів за рішенням суду, образи та погрози з боку відповідача завдали їй моральної шкоди, які виразились у моральних стражданнях і переживаннях, порушенні душевної рівноваги, погіршення стану здоровя, яку вона оцінює в 5000 грн.,

У звязку з виникненням у відповідача грошового зобовязання, та його невиконанням ОСОБА_3 просила суд стягнути на її користь на підставі ст.625 ЦК України 3% річних у сумі 23952,15 грн., інфляційні витрати у сумі 219930,27 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилається на те, що висновок суду першої інстанції про недопустимість змінення розміру відшкодування встановлений судовим рішенням, немає жодного відношення до її позовних вимог.

Крім того, в апеляційній скарзі скаржником зазначено, що висновки суду першої інстанції щодо неможливості застосування приписів ст.. 625 ЦК України, а саме стягнення з боржника інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму несвоєчасно сплачено боргу є помилковим, неправомірним та таким, що грубо порушує чинне законодавство.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Судова колегія вважає, що даний висновок відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2015 року з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_3 528572 грн. та судовий збір в сумі 2823 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015 року рішення Апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2015 року залишено без змін.

Постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_5 від 25.02.2015 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 335/6803/13-ц виданого Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя 12.02.2015 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 528572 грн. та судового збору в сумі 2823 грн.

Відповідно до акту в.о. начальника Вознесенівського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_6 від 26.07.2017 року стягувачу ОСОБА_3 передано у власність 47/100 частин житлового будинку № 8 „а по вул.Дунайській у м.Запоріжжя на загальну суму 320 644,80 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 29.01.2015 року вже було встановлено розмір завданих позивачці матеріальних збитків та стягнуто на її користь з ОСОБА_4 528572 грн. на їх відшкодування.

Встановлений судовим рішенням у цій справі розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Судом вірно зазначено, що ст.. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

При вирішенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано керувався ст.. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Судом вірно встановлено, що в обґрунтування позовних вимог про стягнення моральної шкоди, позивач вказує на порушення відповідачем її права на своєчасне отримання грошових коштів, яке полягає в невиконанні рішення суду про стягнення на її користь 528572 грн.

Згідно п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.»

Згідно розяснень, викладених у пунктах 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди повинен встановити її наявність, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Судом обґрунтовано встановлено, що позивачем не надано доказів в розумінні ст.. 81 ЦПК України щодо протиправності діяння та вини відповідача в заподіянні позивачу моральної шкоди.

Крім того, спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень.

Згідно ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Судом вірно зазначено, що завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відповідно до ст.. 1173 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку зібраним у справі доказам, достатньо повно встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2017 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: