УХВАЛА
16 листопада 2018 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя
головуючого судді Соболєвої І.П.,
за участю секретаря судового засідання Хома Д.М.,
старшого державного виконавця Половнікова Р.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» на рішення та дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2, заінтересовані особи ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2018 року ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» звернулося до суду із вказаною скаргою, у якій просило суд визнати неправомірним і скасувати постанову старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ ОСОБА_5 за виконавчим провадженням № 51700836 про повернення виконавчого документа стягувачу від 22.09.2017, визнати незаконною бездіяльність старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ ОСОБА_5 щодо невжиття за виконавчим провадженням № 51700836 заходів примусового виконання рішення, а саме: щодо опечатування та заборони використання будь-якими особами приміщень описаного та арештованого Предмету іпотеки; щодо передачі на примусову реалізацію описаного та арештованого майна Боржника. Також просило зобов'язати старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ ОСОБА_5 вжиття за виконавчим провадженням № 51700836 заходи примусового виконання рішення: опечатати та заборонити використання будь-якими особами приміщень описаного та арештованого Предмету іпотеки; підготувати та негайно передати начальнику відділу державної виконавчої служби проект заявки на реалізацію описаного, та арештованого майна за виконавчим провадженням № 51700836, а саме: будівлі магазину літ. Б, загальною площею 97,3 м2, що знаходиться за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Леніна, 166-А, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3
Стягувач у своєму листі вих. № 1409-5/725 від 24.07.2017 повідомив старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ ОСОБА_5 про відсутність державної реєстрації накладеного ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 1-кс/331/2443/2017 від 06.07.2017арешту на Предмет іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та черговий раз наголосив на відсутність підстав для не передання на реалізацію предмету іпотеки. Однак, державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ ОСОБА_5 виніс постанову за виконавчим провадженням № 51700836 про повернення виконавчого документа сгягувачеві від 22.09.2017 на підставі п. 9 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», яку Стягувач отримав 28 вересня 2017 року.
Зазначена постанова, на думку Банку, є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 1-кс/331/2443/2017 від 06.07.2017 про накладення арешту на Предмет іпотеки не є законом, який встановлює заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
До того ж, на дату подачі даної скарги арешт відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 1-кс/331/2443/2017 від 06.07.2017 про накладення арешту на Предмет іпотеки не був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Також, як зазначає заявник, старший державний виконавець допустив протиправну бездіяльність за виконавчим провадженням по вчиненню дій по передачі на примусову реалізацій) майна, яка полягає у тому, що в порушення ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ ОСОБА_2 не вживались жодних заходів з метою передачі на примусову реалізацію описаного та арештованого майна Боржника, зокрема, не було вжито жодних заходів щодо передачі до Системи реалізації майна заявки на реалізацію Предмету іпотеки, що є, на думку заявника, підставою для зобовязання державного виконавця вжити заходи для примусового виконання судового рішення.
Представник ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» у судовому засідання скаргу підтримав та просить її задовольнити. Зазначав, що підстав для повернення виконавчого документа стягувачеві визначених п. 9 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у державного виконавця не було, а тому постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві є неправомірною та підлягає скасуванню. Крім того, державний виконавець під час виконавчого провадження не вжив усіх заходів щодо належного виконання рішення суду.
Старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ ОСОБА_2 у судовому засіданні доводи скарги не визнав, надав пояснення аналогічні викладеним у письмових запереченнях, згідно до яких зазначив, що державний виконавець діяв в межах Закону та у встановлений Законом спосіб, а тому підстав для задоволення скарги немає.
Заінтересовані особи боржники у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі представлені докази в сукупності, виходячи із меж заявлених вимог, приходить до наступних висновків.
Статтею 124 Конституції України визначено, що рішення суду підлягає обовязковому виконанню на всій території України.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені заходи примусового виконання рішень, перелік яких не є вичерпним.
Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
В ході проведення виконавчих дій за виконавчим провадженням № 51700836, державним виконавцем 16.09.2016 було описано та арештовано нерухоме майно боржника, згідно акту опису та арешту майна боржника, а саме будівля магазину літ. Б, загальною площею 97,3 м2, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, пр. Леніна, 166а. (т. 2 а.с. 6)
01.12.2016 постановою старшого державного виконавця призначено експерта для участі у виконавчому провадженні ВП№ 51700836. (т.2 а.с. 40).
17.02.2017 на адресу відділу надійшов звіт про оцінку описаного та арештованого майна, відповідно до якого загальна вартість майна склала 1 914 000,00 грн.(т.2 а.с. 42).
01.03.2017 до відділу надійшла ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2017 по справі № 331/1255/17 про забезпечення позову за заявою ЗКПЕ «Запоріжелектротранс», якою встановлено заборону на примусову реалізацію нерухомого майна, а саме будівля магазину літ. Б, загальною площею 97,3 м2, що знаходиться за гою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, пр. Леніна, 166-а.(т.2 а.с. 4344).
12.06.2017 на адресу відділу надійшла заява про вжиття заходів за виконавчим провадженням від ПАТ «ОСОБА_1 Аваль», згідно з якою, стягувач просив вжити заходів збереження предмету іпотеки шляхом його опечатування та заборони використання будь-особами, та передачі на реалізацію.
20.06.2017 державним виконавцем надано відповідь, згідно з якою повідомлено, що зазначене майно, передане на відповідальне зберігання боржнику та станом на дату листа, інформації відносно того, що описане та арештоване майно зберігається боржником не належним чином, відчужено, пошкоджене або вчинено інші незаконні дії з майном з боку боржника або осіб не вчиняються, а отже, підстав для застосування опечатування або заборони використання відсутні.(т.2 а.с. 45).
11.07.2017 ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» державним виконавцем повідомлено про надходження зазначеної ухвали суду від 06.07.2017 та про перешкоди щодо подальшого звернення стягнення на предмет іпотеки та розяснено право на звернення до суду з метою звільнення зазначеного майна з-під арешту (т.2 а.с. 5152).
Вирішуючи вимоги ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» про визнання неправомірною і скасування постанови старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ ОСОБА_5 за виконавчим провадженням № 51700836 про повернення виконавчого документа стягувачу від 22.09.2017, суд приходить до таких висновків.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Як зазначено в п. 2 ст. 2 цього Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням в тому числі засади обовязковості виконання рішень.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 37 цього Закону, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
За змістом зазначеної норми, законодавець визначає дві взаємозалежні одна від одної підстави для повернення виконавчого документу згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Перша, це встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно, а друга, це неможливість виконання рішення в будь-який інший спосіб ніж звернення стягнення на майно.
Під встановленою законом забороною в цій нормі слід розуміти законодавчий акт органу державної влади, який встановлює безпосередньо у законі заборону звертати стягнення на те чи інше майно.
Отже, п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не містить приписів відповідно до яких встановлена судовим рішенням заборона на відчуження майна боржника шляхом накладення арешту перешкоджає державному виконавцю вчиняти дії щодо звернення стягнення на майно боржника.
Проте, приймаючи рішення про наявність підстав для повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» держаний виконавець не звернув уваги на те, що за приписами згаданої норми закону підставою для повернення виконавчого документу стягувачу є наявність встановленої саме законом, а не судовим рішенням, заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.
Якщо заборона випливає із норми закону, наприклад така заборона встановлена судом, який відповідно до закону має право заборонити звернення стягнення на майно боржника, при поверненні виконавчого документа стягувачу необхідно керуватися п. 2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Наведене свідчить про те, що рішення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання у зв'язку із наявністю встановленої судовим рішенням заборони на відчуження майна боржника шляхом накладення арешту на майно в межах кримінального провадження, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», є безпідставним, а тому не може вважатися законним та обґрунтованим.
Більш того, ухвала слідчого судді від 06.07.2017, яка стала підставою для повернення виконавчого документа стягувачу подана до виконавчої служби і залучена до матеріалів виконавчого провадження від ЗКПМЕ «Запоріжелектротранс», яке взагалі не є учасником виконавчого провадження.
Заслуговують також на увагу і доводи скарги про те, що як на дату повернення виконавчого документа стягувачу, так і на дату подачі даної скарги арешт відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя № 1-кс/331/2443/2017 від 06.07.2017 про накладення арешту на Предмет іпотеки не був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
З огляду на наведені обставини, суд вважає, що вимоги про визнання неправомірною та скасування постанови за виконавчим провадженням № 51700836 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» від 22.09.2017, підлягають задоволенню, а оспорювана постанова підлягає визнанню неправомірною та скасуванню.
При цьому суд розяснює учасникам справи, що згідно зі ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобовязані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження предявити його до виконання.
Щодо вимог ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» про визнання незаконною бездіяльності державного виконавця щодо невжиття за виконавчим провадженням № 51700836 заходів примусового виконання рішення, а саме: щодо опечатування та заборони використання будь-якими особами приміщень описаного та арештованого Предмету іпотеки та зобов'язання державного виконавця вжити за виконавчим провадженням № 51700836 заходи примусового виконання рішення: опечатати та заборонити використання будь-якими особами приміщень описаного та арештованого Предмету іпотеки, то суд доходить висновку про наступне.
Пункт 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» містить роз'яснення, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.
При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).
Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в встановленому законодавством порядку.
Згідно з п.4 ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення го у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Відповідно до п.1 ч. 5 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» у разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам зведення опису є обов'язковим.
Судом встановлено, що 16.09.2016 вже було описано та арештовано нерухоме майно боржника, що видно з акту опису та арешту майна боржника від 16.09.2016, а саме будівля магазину літ. Б, загальною площею 97,3 м2, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Запоріжжя, пр. Леніна, 166а.
На момент проведення опису державним виконавцем рішення про опечатування не приймалось.
Стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає право державного виконавця, а не обов'язок, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в встановленому законодавством порядку.
Таким чином, державний виконавець Законом не зобовязаний опечатувати та забороняти використання будь-яким особам приміщень описаного та арештованого Предмету іпотеки, 20.06.2017 року виконавцем прийнято обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні клопотання стягувача про опечатування Предмета іпотеки з тих підстав, що інформації відносно того, що описане та арештоване майно зберігається боржником не належним чином, відчужено, пошкоджене або вчинено інші незаконні дії з майном з боку боржника або осіб не вчиняються.
З урахуванням вищенаведеного і тих обставин, що суд дійшов висновку про визнання неправомірною та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, на час розгляду скарги виконавче провадження у порядку ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» не відновлено і виконавчий документ на час розгляду скарги перебуває у стягувача, питання щодо опечатування майна може бути вирішено повторно після відновлення виконавчого провадження за заявою стягувача, а тому такі вимоги заявлені одночасно із вимогою про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу є передчасними.
Більш того, суд не має права зобов'язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем, а тому у задоволенні вимог про зобов'язання державного виконавця вжити за виконавчим провадженням № 51700836 конкретні заходи примусового виконання рішення: опечатати та заборонити використання будь-якими особами приміщень описаного та арештованого Предмету іпотеки, суд відмовляє.
Щодо вимог ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» про визнання незаконною бездіяльності державного виконавця щодо невжиття за виконавчим провадженням заходів примусового виконання рішення, а саме: щодо передачі на примусову реалізацію описаного та арештованого майна Боржника та зобов'язання державного виконавця вжити за виконавчим провадженням № 51700836 заходи примусового виконання рішення, а саме, підготувати та негайно передати начальнику відділу державної виконавчої служби проект заявки на реалізацію описаного, та арештованого майна за виконавчим провадженням № 51700836, то суд приходить висновку про наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Суд вважає, що з урахуванням тих обставин, що постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу є неправомірною, дійсно бездіяльність державного виконавця щодо невжиття за виконавчим провадженням № 51700836 заходів примусового виконання рішення, а саме щодо передачі на примусову реалізацію описаного та арештованого майна Боржника мала місце, однак враховуючи те, що на час розгляду скарги виконавче провадження у порядку ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» не відновлено, а відтак і підстав для зобовязання вжити заходів примусового виконання рішення на час розгляду скарги немає, то й немає підстав для визнання лише бездіяльності виконавця неправомірною у розріз вимог ч. 2 ст. 451 ЦПК України і ці вимоги не є належним захистом прав заявника, оскільки на час розгляду даної скарги такі права не порушені і не підлягають захисту в такий спосіб.
Враховуючи вищенаведене, суд задовольняє скаргу частково.
Керуючись ст. 451 ЦПК України, суд
Скаргу публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» на рішення та дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2, заінтересовані особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.
Визнати неправомірною і скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням № 51700836 від 22 вересня 2017 р.
В решті вимог скарги відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до п. 15.5) Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вступну та резолютивну частини ухвали постановлено в нарадчій кімнаті та проголошено в судовому засіданні 16 листопада 2018 р.

Повний текст ухвали складений 21 листопада 2018 р.

Суддя І.П. Соболєва