Справа № 308/9519/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10.12.2018 місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді Світлик О.М.,
за участю секретаря судового засідання Гайданки Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Закарпатське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2, про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки,
Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», в особі філії Закарпатське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», звернулося в суд з позовною заявою до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2, про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Крім того, представник позивача зауважує, що 15.05.2012 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено рішення у цивільній справі № 2-7779/11 про стягнення з позичальника на користь банку заборгованості за кредитним договором у розмірі 406063,93 грн. Рішення суду набрала законної сили 31.05.2012 року та станом на 08.08.2017 року заборгованість за кредитним договором не погашена.
Представник позивача у судове засідання не зявився, при цьому через канцелярію суду подав заяву, згідно з якою просить розглянути справу без його участі та задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, зазначивши, що банк не заперечує проти розгляду справи в порядку заочного провадження.
У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує представник позивача.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного.
За приписами ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позичальник свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, а саме, своєчасно не погашав кредит та нapaxoвaні відсотки відповідно до умов договору, у звязку з чим у нього утворилася заборгованість перед банком.
У звязку з неналежним виконанням позивальником своїх зобовязань за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості та заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.05.2012 року (справа № 2-7779/11), що набрало законної сили, з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Закарпатське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» стягнуто суму боргу в розмірі 406063,93 грн.
За змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання в межах вартості предмета іпотеки.
Відповідно до положень ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону.
Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.
Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Відповідно до п. 3.4. розділу 3 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобовязань за цим договором, зокрема у випадку затримання сплати частини кредиту та/або процентів за користування кредитом, належних до сплати комісійних винагород та інших платежів за цим договором на один календарний місяць.
Згідно з п. 4.2.2. розділу 4 кредитного договору банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до норм цивільного процесуального закону суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставиться в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
Враховуючи викладене та беручи до уваги, що позичальник порушив порядок виконання зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, що зумовило виникнення у іпотекодержателя права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку», зі встановленням початкової ціни предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення повністю.
Водночас, суд зазначає, що виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.
Разом з тим, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.
Отже, процесуальний закон допускає можливість перегляду та повторного визначення на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності ціни предмета іпотеки у ході виконавчого провадження.
Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_5 Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.
За таких обставин, не зазначення початкової ціни предмета іпотеки не призводить до незаконності судового рішення, яке за своїм змістом і висновками відповідає положенням закону, умовам договорів і обставинам справи. При цьому подальше визначення ціни предмета іпотеки можливе в ході виконавчого провадження, згідно до визначеної законом процедури.
Суд також враховує, що 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі Закон) від 03.06.2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У ст. 3 Закону зазначено, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (будуть нараховані) на таку основну суму заборгованості.
В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобовязання.
Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільнення від його виконання.
Відтак, мораторій на стягнення майна, установлений Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15.
З матеріалів справи вбачається, що позичальник отримав споживчий кредит в іноземній валюті, загальна площа будинку, який було передано в іпотеку, складає 45,2 кв.м., житлова площа 26,9 кв.м., тобто не перевищує межу, зазначену в законі, в будинку зареєстровані та постійно проживають позичальник ОСОБА_2 та іпотекодавець ОСОБА_1, а будь-які докази про наявність у останніх іншого житлового нерухомого майна матеріали справи не містять, за таких обставин суд вважає, що підлягає застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що будинок, який є предметом іпотеки, не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Відтак, рішення суду не підлягає виконанню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у розмірі 1600 грн. сплаченого судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 89, 141, 223, 258, 263-265, 273, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 526, 610, 629, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 11, 33, 38, 39, 41 Закону України «Про іпотеку», суд,
Позовну заяву публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Закарпатське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2, про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити повністю.
Відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Стягнути із ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в особі філії Закарпатське обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», сплачений судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень.
Відповідач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.
Третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_2, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 10 грудня 2018 року.

Головуюча О.М. Світлик