Провадження№2/522/3579/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Фуцур Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майнових прав на обєкт інвестування та визнання недійсними правочинів, -

ВСТАНОВИВ:

07.09.2017р. позивач звернувся із позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майнових прав на об'єкт інвестування та визнання недійсними правочинів, становлення порядку виконання рішення.

12.09.2017р. суддею Ільченко Н.А. було відкрито провадження по справі.

В провадження судді Абухіна Р.Д. справа надійшла 23.04.2018 року на підставі розпорядження керівника апарату суду №2126/18 від 23.04.2018 року, винесеного у звязку зі звільненням судді Ільченко Н.А.

Під час розгляду справи були задоволені клопотання позивача про витребування документів, а також була подана позивачем заява про уточнення позовних вимог.

У судове засідання зявились позивач, та його представники, представник ТОВ «Добробуд ЛТД». Інші відповідачі повідомлялись про час та місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не зявились.

Відповідачі позов не визнавали, подали свої запереченя та відзив на позовну заяву. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали заяви про розгляд справи без їх участі.

В обґрунтування вимог позовної заяви представник позивача вказує, що позивач придбав майнові права на квартиру з будівельним №37 розрахунковою площею 156,35 кв.м., розташовану на шостому поверсі житлового будинку №2 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: м.Одеса, Гагарінське плато, 5/1 (після введення обєкту в експлуатацію замість будівельної вказаному обєкту було присвоєно постійну адресу: м.Одеса, Гагарінське плато, 5/2, кв. 316) та повністю розрахувався за їх придбання. Після введення обєкту в експлуатацію майнові права на квартиру з будівельним №37 розташовану у житловому будинку №2 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: м.Одеса, Гагарінське плато, 5/1 передані йому не були. Замість цього майнові права на зазначене майно були передані ОСОБА_2 та присвоєно поштову адресу квартира №316 за адресою м.Одеса, Гагарінське плато, 5/1. ОСОБА_2 в свою чергу поділила майно на квартири №316 и 316а, та здійснило відчуження квартири 316а на користь ОСОБА_3

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, позивачем був укладений договір № Г1/ЧП-70 з ПП «Інвест-Прогрес» про пайову участь у будівництві об'єкту нерухомого майна, а саме квартири за будівельним номером №37 розрахунковою площею 156,35 кв.м., розташовану на шостому поверсі житлового будинку №2 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: м.Одеса, Гагарінське плато, 5/1.

Позивач вказує, що забудовником об'єкту будівництва був ТОВ «Добробуд ЛТД», на договірних підставах з яким діяло ТОВ «Прогресбуд» (договір №ГП5/1-ИД-ПБ про інвестування від 02.11.2005 року). ПП «Інвест-Прогрес» укладало договори про відчуження паю відповідно до договору №2/ЧП-Гаг5/1 про інвестування від 03.05.2006 року, що укладено з ТОВ «Прогресбуд».

Однак, у позивача відсутні зазначені договори, а представником ТОВ «Добробуд ЛТД» укладання зазначених договорів чи наявність у оригіналі зазначених договорів не визнавалось. Також, в копії договору №ГП5/1-ИД-ПБ про інвестування від 02.11.2005 року не зазначено, право відчуження яких саме майнових прав передається ТОВ «Прогресбуд». Зазначено, що Сторони погоджують перелік майна у Додаткових угодах до Договору №ГП5/1-ИД-ПБ про інвестування від 02.11.2005 року. Відповідних додаткових угод матеріали справи не містять.

З огляду на наведене, відповідачі у своїх запереченнях та відзиві на позовну заяву зазначали, що ТОВ «Інвест-Прогрес» не мало право розпоряджатись майновими правами на квартири багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: м.Одеса, Гагарінське плато, 5/1. в тому числі й майновими правами на квартиру з будівельним №37 розрахунковою площею 156,35 кв.м., розташовану на шостому поверсі житлового будинку №2.

Об'єктом будівництва за договором № Г1/ЧП-70 про пайову участь у будівництві від 25.09.2007р є багатоповерховий житловий комплекс із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: м.Одеса, Гагарінське плато, 5/1, а паєм - безумовне майнове право на квартиру.

Відповідно до п. 4.3 розділу 4 договору про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, плановий строк закінчення будівництва і здачі об'єкту будівництва в експлуатацію: 2-й квартал 2008 року.

Позивач вважає, що TOB «Добробуд ЛТД» прийняло на себе зобов'язання від ПП «Інвест-Прогрес». Підтвердженням зазначеного є підписання угоди про прийняття зобов'язань між зазначеними сторонами від 17.04.2009 року. TOB «Добробуд ЛТД» фактично замінило ПП «Інвест-Прогрес» в якості боржника в відносинах щодо передачі паю, які склалися ОСОБА_1 та ПП «Інвест-Прогрес». Таким чином, кредитором до TOB «Добробуд ЛТД» за зазначеним договором № Г1/ЧП -70 на цей час є позивач, але TOB «Добробуд ЛТД» не бажає визнавати свої зобов'язання по передачі паю на умовах договору № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року.

Проте позивачем не надано суду жодних доказів, чому саме ТОВ «Добробуд ЛТД.» повинно виконати договір № Г1/ЧП-70 укладений Позивачем з ПП «Інвест-Прогрес». Посилання на додаткову угоду до договору № Г1/ЧП-70 про пайову участь у будівництві об'єкту нерухомого майна від 25.09.2007 року суд оцінює критично, так як відповідно до тексту додаткової угоди вона набуває чинності з моменту її підписання, проте ОСОБА_1 вона не підписана та не є чинною, а тому посилання позивача, що зобов'язання за договором інвестування має виконати ТОВ «Добробуд ЛТД» замість ПП «Інвест-Прогрес», є безпідставними, такі які не підтвердженні доказами. Зазначені обставини також підтверджуються судовими рішеннями по справі 1522/27917/12.

Також позивачем особисто в судовому засіданні підтверджено, що в нього відсутній оригінал зазначеної додаткової угоди і в наявності завжди була лише копія додаткової угоди, у звязку із чим судом оригінал не оглянутий.

Посилання позивача на рішення Апеляційного суду Одеської області від 02.11.2015р. по справі 1522/27917/12 також не доводять, що TOB «Добробуд ЛТД» прийняло на себе зобов'язання від ПП «Інвест-Прогрес» з огляду на наступне.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Разом з тим, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Таким чином, наведені висновки у цивільній справі №1522/27917/12 не свідчать про встановлення та дослідження обставин прийняття TOB «Добробуд ЛТД» на себе зобов'язання від ПП «Інвест-Прогрес», а також враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не приймали участь у справі №1522/27917/12, а отже зазначені обставини, входять до предмету доведення, не мають ознак преюдиціальності та мають бути встановлені при розгляді саме справи №522/16788/17.

Суд також зазначає, що у судовому засіданні 28.11.2018р. представником позивача було визнано, що рішення Апеляційного суду Одеської області від 02.11.2015р. по справі 1522/27917/12 не визначає наявність яких саме правововідносин між позивачем та ТОВ Добробуд ЛТД» встановлено Апеляційним судом Одеської області.

Щодо визнання права власності за позивачем та визнанню договорів недійсними суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Субєктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком того, яке відповідно до закону не може їм належати.

Обєктами права власності є будь-які речі (майно).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки (ст. 179 ЦК).

Згідно із ст. 190 ЦК майном як особливим обєктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

З аналізу чинного законодавства (статті 190, 656, 717 ЦК, Закон від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХІІ «Про заставу» (далі Закон № 2654-ХІІ), Закон від 19 червня 2003 р. № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закон від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі Закон № 898-ІV)), а також з урахуванням висновків Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6-32594св10), вбачається, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими, нерухомими речами, грошима, цінними паперами, є обєктами цивільного обороту.

До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном (наприклад: спадкові права; права вимоги особи за зобовязаннями, за якими вона є кредитором; виключні права автора і под.), право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством (наприклад, захист майнових прав автора за Законом від 23 грудня 1993 р. № 3792-ХІІ «Про авторське право і суміжні права»; далі Закон № 3792-ХІІ), а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.

Право власності може набуватися різними способами, які традиційно поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.

Згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на обєкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Відповдно до положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві. зокрема.

На обєкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації).

Для набуття набувачем права власності на майно наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК випадках нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках державна реєстрація.

При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі самостійно визначати момент переходу права власності.

На обєкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації).

Тобто, укладаючи договір № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року Позивач отримав обмежене речове право, за яким вона, як власник цього права, наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Зазначені обставини підтверджуються і п.п.6.1-6.3 Договору№ Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року, а саме встановлено, що оформлення праава власності на Новозбудоване майно здійснюється на підставі цього Договору, Акту приймання-передачі паю та відповідного рішення місцевих органів влади про затвердження ОСОБА_4 державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом Обєкта будівництва за умови здійснення повної оплати за Договором ОСОБА_1.

Право власності на новозбудоване майно виникає в порядку, визначеному цивільним законодавством України (Розділ 2 Договору).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Ні зазначеними вище нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений обєкт нерухомості на підставі судового рішення.

Порядок оформлення права власності на обєкт інвестування після прийняття такого обєкту в експлуатацію визначено зазначеними нормами.

Беручі до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме: субєктивних прав учасників правовідносин, повязаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке позивачем на спірні квартири не набуте, його вимоги про визнання його власником квартир не ґрунтуються на законі.

Зазначена правова позиція також підтверджується судовою практикою Верховного суду України, а саме Постановою від 18.02.2015р. по справі №6-244цс14, Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 18.07.2018р. по справі №761/23860/15-ц.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Позивач у позові про визнання права власності особа, яка вже є власником.

Часто позови про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК подаються, коли особа не є власником, але бажає ним стати, наприклад, на безхазяйну річ, на обєкт самочинного будівництва, за набувальною давністю, в порядку спадкування.

Також має місце предявлення позовів про визнання права власності на новостворене чи реконструйоване нерухоме майно, щоб спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно.

Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначені вище позови заявляються формально не для визнання, а для набуття права власності, задоволені вони бути не можуть.

Зазначена правова позиція міститься в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ Верховного суду України.

З огляду на те, що позивач не є і не був власником жодної із заначених квартир на які просить визнати право власності, а позивачу лише належать майнові права на квартиру з будівельним номером №37 розрахунковою площею 156,35 кв.м., розташовану на шостому поверсі житлового будинку №2 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: м.Одеса, Гагарінське плато, 5/1, суд вважає, що позивач не може вважатися власником зазначених квартир.

Суд зазначає, що майнові права позивача стосуються саме квартири з будівельним номером №37 розрахунковою площею 156,35 кв.м., розташовану на шостому поверсі житлового будинку №2 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: м.Одеса, Гагарінське плато, 5/1. Квартири із номером 316 и 316а за адресою м. Одеса, вул. Гагарінське плато, 5/2 є окремим обєктами нерухомого майна, на які оформлено право власності інших осіб. Присвоєння новозбудованому майну поштової адреси та реєстрація права власності на обєкт нерухомості є результатом трансформації майнових прав у право власності на окремий обєкт нерухомості. Зазначена обставина унеможливлює визнання майнових прав саме на обєкт права власності вже зареєстрований як окремий обєкт нерухомого майна.

За договором про пайову участь у будівництві позивач набуває права на прийняття від юридичної особи по акту приймання-передачі новозбудованого житла (п.6.1. Договору), жодним чином зазначений правочин не може бути підставою для визнання права власності.

Позивач вважає, що на момент укладання оскаржуваних правочинів саме позивач був власником майнових прав, а ТОВ «Добробуд ЛТД» не мало права відчужувати майнові права на користь третіх осіб без його згоди.

Суд зазначає, що на момент укладання оскаржуванного правочину, а саме 19.03.2010р., у ТОВ «Добробуд ЛТД» не було жодних підстав вважати ОСОБА_1 володільцем майнових прав на квартиру з будівельним номером №37 розташовану у житловому будинку №2 багатоповерхового житлового комплексу із вбудованими приміщеннями обслуговування й підземним паркінгом за адресою: м.Одеса, Гагарінське плато, 5/1. Адже в розпорядженні ТОВ «Добробуд ЛТД» не було жодних підписаних обома сторонами документів, які б підтверджували наявність правовідносин між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_1 Наявність правовідносин між ТОВ «Добробуд ЛТД» та ОСОБА_1 договором № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року та передання прав та обовязків від ПП «Інвест-Прогрес» до ТОВ «Добробуд ЛТД» була предметом оцінки в судових органах лише в 2012-2014 роках, що значно пізніше ніж укладання оскаржуваного правочину.

Судом також встановлено, що земельна ділянка за адресою: м. Одеса, Гагарінське плато 5/1 була надана для подальшого проектування та будівництва багатоповерхового житлового комплексу виключно ТОВ «Добробуд ЛТД», який у подальшому став Забудовником вказаної земельної ділянки (Договір оренди землі від 01.12.2005р. №887 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4Е.). Відповідно до пролонгованого Дозволу на виконання будівельних робіт від 01.07.2011 року № ОД 9, що виданий Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, - ТОВ «Добробуд ЛТД» та підрядній організації ТОВ «МЕТРОНОМ», яким надано право виконання будівельних робіт з будівництва багатоповерхового житлового комплексу за адресою м. Одеса, Гагарінське плато 5/1 (надалі обєкт будівництва). Також, Сертифікат про відповідність закінченого будівництвом обєкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією України від 01.04.2014р. серія ІУ №91 виданий на імя саме ТОВ «Добробуд ЛТД».

Розпорядженням Приморської районної адміністрації №343 від 16.06.2014р. обєкту багатоповерховому житловому комплексу з паркінгом за адресою: м. Одеса, Гагаринське плато 5/1 (будівельний номер) замовником якого є ТОВ «Добробуд ЛТД» присвоєно поштову адресу м. Одеса, Гагарінське плато 5/2.

Тобто, ТОВ «Добробуд ЛТД» мав усі підстави розпоряджатися майновими правами на свій розсуд, в тому числі відчужувати їх на користь третіх осіб.

Суд вказує, що порушене право позивача не можливо відновити шляхом визнання оскаржуваних правочинів недійсними та/або шляхом визнання майнових прав на обєкти нерухомого майна. Відповідно до позовної заяви, позивач вважає, що його права та інтереси порушені саме не виконанням/неналежним виконанням договору № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року, а саме не переданням йому Новозбудованого майна, та інших документів необхідних для реєстрації за ним права власності на Новозбудоване майно. З огляду на те, що підставою позову є саме наявність зобовязальних відносин (наявність № Г1/ЧП-70 від 25.09.2007 року), в такому випадку права позивача повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права. Обраний позивачем спосіб захисту порушенх прав не передбачений інститутом зобовязального права.

Так, захист порушеного цивільного права чи цивільного інтересу підлягає судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням і не суперечить нормам діючого законодавства. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає зазначеним критеріям.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи та з урахуванням визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволені позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись:ст. ст.2,4,13,76-81,95,258-259,263ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання майнових прав на обєкт інвестування та визнання недійсними правочинів, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 07.12.2018р.

Суддя: Р.Д. Абухін

28.11.18