ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року

м.Суми

Справа №592/11917/14-ц

Номер провадження 22-ц/788/2143/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

представника позивача Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - Гакаля Романа Володимировича, представника відповідача ОСОБА_3 -ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 жовтня 2018 року в складі судді Косолап М.М., ухваленого в м. Суми, повний текст якого складений 08 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № SUC4GA, згідно з яким відповідач отримала кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у сумі 67350 доларів США на наступні цілі: у розмірі 60000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 7350 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою 1 % на місяць (12 % річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів (комісії) у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, зі строком користування до 13 лютого 2018 року.

У зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка з урахуванням зменшених позовних вимог станом на 27 жовтня 2014 року становила 216938,61 доларів США і складалась із: заборгованості за кредитом - 59539,44 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 42250,59 доларів США, заборгованості по винагороді (комісії) - 1253,08 доларів США, а також пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 113895,50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 жовтня 2014 року складає 1474946 грн 73 коп., яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що відповідач не довела обставин, які б свідчили про відсутність заборгованості за кредитним договором та, відповідно, виконання нею умов договору належним чином, тому, на думку позивача, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що у зв'язку з ухваленням заочного рішення Зарічним районним судом м. Суми від 14 квітня 2010 року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: належний ОСОБА_3 житловий будинок, банк змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору, тому, на думку суду, має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, оскільки, як стверджує позивач, задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості за тим самим кредитним договором, ураховуючи, що на час розгляду даної справи заборгованість за кредитом не погашена. До того ж, як зауважив позивач, ні кредитним договором, ні чинним законодавством не передбачено, що ухвалення судового рішення є підставою для припинення правовідносин сторін, тому суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за договором.

В апеляційній скарзі позивач також зауважив, що оскільки останні платежі по кредиту відповідачем були здійснені 12 лютого 2015 року в сумі 96,15 доларів США, а з позовною заявою банк звернувся 14 листопада 2014 року, тому позовна давність ним не пропущена.

У відзиві на апеляційну скаргу банку відповідач ОСОБА_3 вважає доводи щодо скасування рішення суду необґрунтованими, тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гакаля Р.В. про задоволення апеляційної скарги та представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № SUC4GA, відповідно до умов якого останній було надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у сумі 67350 доларів США на наступні цілі: у розмірі 60000 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 7350 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 8.2 даного договору, зі строком користування до 13 лютого 2018 року.

Період сплати грошових коштів сторонами визначено з «10» по «15» число кожного місяця (т. 1, а.с. 11-16, 208-213).

Згідно з пунктами 8.1, 8.1.1 кредитного договору погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 883,64 доларів США згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Позичальник зобов'язався повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у п. 8.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п. 8.1 даного договору.

Пунктом 8.1.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1 (в тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів сплати на 120 календарних днів.

Для виконання даного договору банк відкрив позичальникові рахунок за № НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам (пункт 8.2 Кредитного договору).

Банк свої зобов'язання по наданню позичальнику кредитних коштів виконав у повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки та ордером-розпорядженням від 13 лютого 2008 року (т. 1, а.с. 219, 220).

Пунктом 8.3 кредитного договору сторони домовились, що в якості забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за даним договором виступає іпотека будинку, загальною площею 62,00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № SUC4GA від 13 лютого 2008 року станом на 27 жовтня 2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 216938,61 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 59539,44 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 42250,59 доларів США, заборгованості по винагороді (комісії) - 1253,08 доларів США, а також пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 113895,50 доларів США, що за курсом НБУ станом на 27 жовтня 2014 року складає 1474946 грн 73 коп.

Разом з тим, у квітні 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталось до суду з позовом до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, предметом позовних вимог у тій справі було звернення стягнення на належний ОСОБА_3 на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_2 у м. Суми в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № SUC4GA від 13 лютого 2008 року станом на 10 квітня 2009 року у сумі 64506,21 доларів США, з яких: 57764,70 доларів США - заборгованість за кредитом, 3258,95 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 23,54 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 356,37 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 32,47 доларів США - штрафу (фіксована частина) та 3070,18 доларів США - штрафу (процентна складова) (т. 1, а.с. 224-228, цивільна справа № 2-305/10, а.с. 3-5).

При цьому, як вбачається з доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості у тій іншій цивільній справі № 2-305/10, станом на 10 квітня 2009 року прострочена заборгованість за тілом кредиту складала 867,15 доларів США (цивільна справа № 2-305/10, а.с. 7).

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року звернуто стягнення на належний ОСОБА_3 житловий будинок по АДРЕСА_2 у м. Суми, який складається з житлового будинку «А», літньої кухні «Б», тамбуру «б», погребу «Г», сараю «В», вбиральні «Е», огорожі № 1-2, навісу «Ж», арт. скважини «І», для задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № SUC4GA у розмірі 511295 грн 57 коп., судових витрат у сумі 1730 грн, шляхом продажу банком будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Було виселено ОСОБА_3 з житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 у м. Суми. В іншій частині позову відмовлено (т. 1, а.с. 222-223, т. 2, а.с. 108-109).

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 21 березня 2013 року змінено заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року у частині звернення стягнення на предмет іпотеки й у частині розміру стягнення судових витрат та зазначено, що початкова ціна предмета іпотеки будинку по АДРЕСА_2 у м. Суми повинна бути на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року у частині виселення ОСОБА_3 з житлового будинку по АДРЕСА_2 у м. Суми було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Як вказав Апеляційний суд Сумської області у рішенні від 21 березня 2013 року, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, ОСОБА_3 допустила прострочення платежів як по сплаті основного боргу, так і по відсоткам та іншим обов'язковим платежам, тобто, не виконувала умови кредитного договору, а тому іпотекодержатель вправі дострокового отримати всю суму боргу (визначену у національній валюті за офіційним курсом НБУ) шляхом звернення стягнення на заставлене нерухоме майно визначеним у договорі іпотеки способом (абзац 3 сторінки 3 мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Сумської області від 21 березня 2013 року у цивільній справі № 2-305/10, № 591/67/13-ц).

Крім того, рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2017 року, визнано недійсними з моменту укладення умови пункту 8.1 кредитного договору № SUC4GA від 13 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині сплати позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів; винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 7.2 договору (т. 2, а.с. 110-115, 116-120).

Також іншим судовим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 11 квітня 2018 року, залишеним без змін згідно постанови Апеляційного суду Сумської області від 10 липня 2018 року, застосовано наслідки недійсності правочину шляхом зобов'язання ПАТ КБ «ПриватБанк» провести зарахування в порядку черговості, визначеної п. 3.2 кредитного договору № SUC4GA в рахунок погашення кредитної заборгованості, сплачених ОСОБА_3 платежів по винагороді за резервування ресурсів в загальному розмірі 305,15 доларів США та здійснити перерахунок платежів за кредитним договором № SUC4GA, виходячи з відсутності в складі щомісячного платежу винагороди за резервування ресурсів (т. 2, а.с. 128-131, 132-134).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок пред'явлення 20 квітня 2009 року позову до ОСОБА_3 про дострокове задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо всієї суми заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Відтак, звернення банку з таким позовом про дострокове стягнення кредиту, що засвідчується наявністю судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинило право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню за порушення умов договору, ураховуючи, що здійснення таких нарахувань після спливу строку дії кредитного договору його умовами не передбачено.

Встановивши вказані обставини, а також те, що позивач у даній справі нарахував заборгованість за кредитним договором за період з 13 лютого 2008 року по 10 квітня 2009 року, тобто, за той період, коли заборгованість вже була стягнута на підставі заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року, так і після пред'явлення 20 квітня 2009 року банком позову про повне дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 59539,44 доларів США, процентів за користування кредитними коштами в сумі 42250,59 доларів США та пені в сумі 1474946 грн 73 коп.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по винагороді (комісії) в сумі 1253,08 доларів США, то суд першої інстанції, установивши, що іншим судовим рішенням визнано недійсним з моменту укладення договору його умову щодо сплати ОСОБА_3 винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної позовної вимоги.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Виходячи з вимог частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті п. 2.3.7 кредитного договору від 13 лютого 2008 року за № SUC4GA передбачено право банку стягнути кредит до настання дати виконання кредитного договору, передбаченої п. 8.1, 8.1.1, 8.1.2 цього договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, при настанні умов, передбачених п.2.3.3 цього договору, тобто, у випадку затримання сплати частини кредиту та/або відсотків.

З урахуванням наведених норм права та встановлених у справі обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк АТ КБ «ПриватБанк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.

Таким чином, на думку колегії суддів, звернення АТ КБ «ПриватБанк» з позовом про дострокове стягнення кредиту змінило порядок, умови і строк дії кредитного договору. Зокрема, на час звернення АТ КБ «ПриватБанк» з таким позовом, тобто, 20 квітня 2009 року, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року, а також рішення Апеляційного суду Сумської області від 21 березня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчили такі зміни.

За таких обставин, право позивача, як кредитора, нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося у зв'язку з пред'явленням до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то правильним є висновок суду першої інстанції про те, що вимога позивача про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором поза межами строку його дії є необґрунтованою.

Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 13 лютого 2008 року по 10 квітня 2009 року, тобто, за той період, заборгованість за який вже була стягнута на підставі заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, то, на думку колегії суддів, відсутні підстави для задоволення позовних вимог і в цій частині, ураховуючи, що позивач не довів належними і допустимими доказами обставин того, що сума коштів, отриманих від продажу предмета іпотеки, який належав на праві власності відповідачу ОСОБА_3, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на підставі судового рішення була недостатньою для задоволення вимог кредитора у повному обсязі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки на підставі заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року були задоволені вимоги банку про повне дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі, за тілом кредиту у сумі 57764,70 доларів США. У той же час, зі змісту позовних вимог у даній справі вбачається, що банк збільшив суму заборгованості за тілом кредиту до 59539,44 доларів США. Однак, на думку колегії суддів, позивач не довів належними і допустимими доказами підстав збільшення ним тіла кредиту до вказаної суми, ураховуючи, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору відповідач отримала кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, і тіло цього кредиту вже було стягнуто у повному обсязі на підставі заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 квітня 2010 року.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по винагороді (комісії) в сумі 1253,08 доларів США, з огляду на встановлений рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2017 року, яке набрало законної сили факт недійсності умови кредитного договору щодо цього, що відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення.

У зв'язку із зазначеним, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про недоведеність відповідачем факту відсутності заборгованості за кредитним договором у заявленому в позові розмірі, як такі, що спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами справи та не ґрунтуються на вимогах цивільного законодавства.

Також помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду вказує на відсутність підстав для припинення правовідносин сторін, оскільки суд першої інстанції констатував про припинення права позивача нараховувати передбачені кредитним договором проценти та пеню у зв'язку з пред'явленням банком раніше вимоги про повне дострокове повернення кредиту, а не про припинення правовідносин між сторонами.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про дотримання позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, ураховуючи, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу понесених ним судових витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко