Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 757/646/16-ц

провадження № 61-24958св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року в складі судді Гладун Х. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Волошиної В. М., Музичко С. Г., Панченка М. М.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «Україна»), про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2014 року сталася ДТП за участю автомобілів «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1, під його керуванням, та «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_5, внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Печерського районного суду м. Києва

від 19 листопада 2014 року винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_7 Вартість матеріального збитку, згідно з рахунком-фактурою від 01 жовтня

2015 року № 32 та актом виконаних робіт з технічного обслуговування та ремонту автомобіля від 01 жовтня 2015 року № 32, становила 85 637,00 грн. Також, позивач посилався на те, що внаслідок винних та неправомірних дій відповідача йому було заподіяно моральну шкоду.

Посилаючись на указане, позивач просив суд задовольнити його вимоги та стягнути на його користь з ОСОБА_5 вартість матеріального збитку в розмірі 85 637,00 грн, суму, сплачену за проведення оцінки заподіяної шкоди -

1 100,00 грн, моральну шкоду - 10 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня

2017 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування майнової шкоди - 85 637,00 грн, в рахунок відшкодування витрат, пов'язаних з визначенням вартості майнового збитку - 1 100,00 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 3 000,00 грн.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з пошкодженням у результаті ДТП належного позивачу автомобіля, йому була завдана майнова шкода, яка повинна бути відшкодована винною особою. Крім того, позивачу було завдано моральну шкоду та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості повинна бути відшкодована ОСОБА_5, а також підлягають відшкодуванню витрати, пов'язані з визначенням вартості майнового збитку.

13 листопада 2017 рокупредставник ОСОБА_5 - ОСОБА_6,подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що у даному випадку майнову шкоду повинна відшкодовувати винна особа у ДПТ, оскільки транспортний засіб «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_2, з вини якого сталась ДТП, на момент ДТП був застрахований у ПрАТ «Страхова компанія «Україна» за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Встановлено, що 16 жовтня 2014 року сталася ДТП за участю автомобілів «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням

ОСОБА_5, та «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_2, внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Мерседес», державний номерний знак НОМЕР_1

від 21 жовтня 2014 року оцінювача фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 вартість майнового збитку, завданого внаслідок ДТП, станом на 21 жовтня

2014 року складає 60 942,39 грн, з яких: 54 257,98 грн - вартість відновлювального ремонту автомобіля та 6 684,41 грн - величина втрати товарної вартості; розмір понесених позивачем витрат за проведення дослідження становить 1 100,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_2 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Україна».

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об'єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що власник автомобіля який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц.

З огляду на указані висновки, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, який вважав, що саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов'язок у межах суми страхового відшкодування.

Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування, рішення судів підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин справи та вирішення питання про залучення страхової компанії як співвідповідача у порядку статті 51 ЦПК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 389, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило