Справа № 296/3008/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

"10" жовтня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Галасюка Р.А.

при секретарі Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомир справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа:Верховна Рада України, про відшкодування спричиненої шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної Казначейської служби України на його користь 93205,69 грн. завданих збитків, та 30117,51 грн. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, а всього 123323,20 грн.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що внаслідок прийняття Верховною Радою України Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон №1166) з послідуючими змінами, з його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у період дії цієї норми Закону з 01.07.2014р. по 01.03.2018р. було утримано 93 тис. 205 грн. 69 коп. податку.

У звязку з тим, що Рішенням Конституційного суду України №1-р/2018 від 27.02.2018р. у справі №1-6/2018 було встановлено, що під час прийняття указаних норм Закону третя особа (Верховна рада України) діяла неправомірно, порушила принцип правової визначеності, у звязку з чим дану норму Закону (абзац перший п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст.164 ПК України) про оподаткування пенсій та щомісячного довічного утримання суддів у відставці було визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), позивач уважає, що дана сума податку з нього була утримана незаконно, яку і просить стягнути її з відповідача згідно ст.ст.6, 19, 41, 56, 75 Конституції України і ст.1173 ЦК України разом із передбаченою чинним законодавством компенсацією втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Позивач подав заяву про розгляд цивільної справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача і третьої особи в судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши надані позивачем докази суд приходить до висновку про те, що даний позов підлягає задоволенню виходячи із наступного.

За змістом ч.1 ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивач являється суддею у відставці, у звязку з чим у Житомирському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Житомирської області отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

27 березня 2014 року третьою особою - Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" № 1166-VII (далі - Закон №1166), яким пункт 164.2 статті 164 Податкового Кодексу було доповнено новим підпунктом 164.2.19, абзацом першим якого було передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення.

У звязку з цим на виконання даної норми Закону Житомирським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області із щомісячного довічного грошового утримання позивача з 01.07.2014р. почалось здійснюватись утримання зазначеного податку.

Як видно із довідки Житомирського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №3993/032 від 26.03.2018р. на виконання зазначеної норми Закону на протязі з 01.07.2014р. по 01.03.2018р. із щомісячного довічного грошового утримання позивача як судді у відставці було утримано 93 тис. 205 грн. 69 коп. зазначеного податку.

Рішенням Конституційного суду України №1-р/2018 від 27.02.2018р. у справі №1-6/2018 встановлено, що під час прийняття указаних норм Закону законодавець (Верховна рада України) діяв неправомірно, порушив принцип правової визначеності, у звязку з чим дану норму Закону (абзац перший п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст.164 ПК України) визнав такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), т.я. вона суперечить статті 21, частинам першій, другій статті 24 Основного Закону України.

Отже, зазначеним Рішенням Конституційного суду України достовірно встановлено те, що своїми діями та рішеннями по прийняттю зазначених законів, якими ст.164 ПК України незаконно було доповнено п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст.164 ПК України з послідуючими їх змінами, третя особа - Верховна Рада України, діяла неправомірно.

Відповідно до ст.6 та ст.75 Конституції України Верховна Рада України являється державним органом.

А згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

А право на відшкодування матеріальної шкоди за рахунок держави закріплено у ст. 56 Конституції України та ст.1173 ЦК України.

Так, відповідно до вимог ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173, 1174 ЦК України передбачають спеціальні підстави і умови відповідності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій (владно-адміністративний, юридично-обов'язковий, односторонній).

До суб'єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України, Конституції Автономної Республіки Крим і правових актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказаних державних органів.

А згідно ст.6 та ст.75 Конституції України Верховна Рада України являється державним органом.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Відповідно до цих норм обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на орган державної влади, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що з вини третьої особи - Верховної Ради України, яка виразилась у неправомірному прийнятті нею Законів №1166, №71 та №1411 (що установлено Рішенням Конституційного суду України №1-р/2018 від 27.02.2018р.), із щомісячного довічного утримання позивача як судді у відставці за період з 01.07.2014р. по 01.03.2018р. незаконно було утримано 93205 грн. 69 коп. податків, чим неправомірно було позбавлено його цієї власності, та відповідно і було спричинено йому матеріальних збитків у зазначеному розмірі.

Положеннями статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно правового висновку Верховного суду України, висловленого ним у постанові від 18 травня 2016р. у справі №6-237цс16, який згідно вимог ч.ч.1,5,6 ст.13 ЗУ Про судоустрій і статус суддів є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та підлягає врахуванню іншими судами при застосуванні таких норм права:

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 частини другої тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

У справі, яка переглядається, збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права.

Стаття 22 ЦК України практично визнає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У звязку з цим, виходячи із системного тлумачення вищенаведеного чинного законодавства та зазначеного правового висновку ВСУ, суд приходить до висновку, що безпідставно утримані із щомісячного довічного утримання позивача як судді у відставці податки відносяться до збитків у розумінні ст.22 ЦК України, а тому підлягають відшкодуванню йому за рахунок Державного бюджету України.

Також, підлягають до задоволення і вимоги позивача у частині стягнення із відповідача на його користь і компенсації втрати частини його доходів у звязку з порушенням встановлених строків виплати незаконно утриманих податків виходячи із наступного.

Так, статтями 1, 2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати передбачено здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі, з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в указаному Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно ст.3 цього ж Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми

нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний

місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на

індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за

який виплачується доход, до уваги не береться).

Той факт, що за аналогічних обставин особі підлягає відшкодуванню заборгованість по пенсійним виплатам з компенсацією частини їх втрати з врахуванням індексів інфляції підтверджується і постановою Верховного Суду від 21.02.2018р. у справі №569/7903/16-ц, правовий висновок якого згідно вимог ч.ч.1,5,6 ст.13 ЗУ Про судоустрій і статус суддів підлягає врахуванню іншими судами при застосуванні цієї норми права.

Таким чином, виходячи із наведених норм чинного законодавства за рахунок Державного бюджету України позивачу також підлягає відшкодуванню і компенсація втрати частини його доходів з врахуванням індексів інфляції, визначених Міністерством фінансів України, розмір якої становить 30117,51 грн. станом на день подачі цього позову до суду згідно проведеного останнім розрахунку.

Достовірність даного розрахунку не оспорюється іншими учасниками процесу, і він не викликає жодних сумнівів у суду, т.я. проведений відповідно до норм вище наведеного чинного законодавства згідно визначених Міністерством фінансів України індексів інфляції за указаний період часу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 89, 264-265 ЦПК України, ст.ст.6, 19, 41, 56, 75 Конституції України, ст.ст.22, 1173 ЦК України, ст.ст.1 - 3 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної Казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органів державної влади, органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 93205,69 грн. завданих збитків, та 30117,51 грн. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, а всього 123323,20 (сто двадцять три тисячі триста двадцять три грн. 20 коп.) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто Корольовським районним судом м. Житомира за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом України.

Cуддя Р. А. Галасюк