ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/601/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2018 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Драгой В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що спільне життя у сторін не склалось, з жовтня 2017 року вони проживають окремо, тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини, тому вважає, що сім'я даного подружжя розпалась остаточно, термін на примирення призначати не потрібно. Крім того, в період зареєстрованого шлюбу сторони за спільні кошти придбали 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка була оформлена на відповідача. Тому просить визнати право власності на 1/4 частину даного жилого приміщення в порядку поділу майна подружжя.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав, надавши суду пояснення аналогічні змісту пояснень представника позивача.

Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

За правилами ч.2, ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

22.08.2007 року був укладений шлюб між сторонами, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №852 (а.с.7). Від зареєстрованого шлюбу сторони дітей не мають.

Як встановлено у судовому засіданні, спільне життя у сторін не склалось, з жовтня 2017 року вони проживають окремо, тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини.

Згідно ч.2, ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

За змістом п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що сім'я даного подружжя розпалась остаточно, терміну на примирення призначати не потрібно, так як судом встановлено, що будь-які відносини між ними припинені і сторони категорично наполягали на розірванні шлюбу.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Крім того, 29.09.2008 року в період спільного подружнього життя відповідач ОСОБА_3 придбав 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В. і зареєстрованого у реєстрі №4114 (а.с.8). За змістом реєстраційного посвідчення №009087 КП „Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" зареєструвало право власності на придбану частину зазначеного нерухомого майна за відповідачем (а.с.10).

Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Квартира АДРЕСА_1 є двохкімнатною ізольованою, розташованою на 3 поверсі 5-типоверхового будинку, жилою площею 29,20 м2, загальною площею 55,00 м2, про що свідчить технічний паспорт квартири (а.с.11-13).

Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ч.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За правилами ч.1-3, ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки спірна квартира придбана сторонами в період їх шлюбу за спільні кошти, що не було спростовано будь-якими доказами і не заперечувалось відповідачем, а у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, тому за позивачем ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/4 частину цієї ж спірної квартири в порядку поділу майна подружжя, таким чином, задовольнивши позов у повному обсязі.

На підставі с.133; 141 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2 669 грн. 50 коп. судового збору, сплаченого останньою при зверненні до суду (а.с.1-2).

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 263-265; 282 ЦПК України, на підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції", ст.41; ч.1, ст.51 Конституції України, ст.321; 368, ч.3; 372 ЦК України, ст.3; 60; 63; 69; 70-71; 110-112 СК України, п.10; 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Шлюб зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві 22.08.2007 року, актовий запис №852 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвати.

Після розірвання шлюбу присвоюються прізвища: йому - ОСОБА_3; їй - ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з двох житлових кімнат жилою площею 29,20 м2, загальною площею 55,00 м2 в порядку поділу майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 669 грн. 50 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :