Номер провадження: 22-ц/785/3524/18
Номер справи місцевого суду: 2-1759/10
Головуючий у першій інстанції Пучкова І.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Черевка П.М.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: представника зацікавленої особи ПАТ «Державний ощадний банк України» - Коваль К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року за скаргою ОСОБА_5 на дії головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієва Айдина Тапдигалі Огли та головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кусова Юрія Сергійовича, заінтересована особа - ПАТ «Державний ощадний банк» про визнання дій протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

03 травня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із скаргою на дії головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Алієва Айдина Тапдигалі Огли та головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кусова Ю.С..

Посилаючись на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 червня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_8 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит від 11 грудня 2007 року заборгованість у розмірі 368 770, 34 гривень.

10 березня 2011 року Київським районним судом міста Одеси видано виконавчий лист за №2-1759/10.

21 квітня 2014 року державним виконавцем Київського відділу ДВС ОМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

20 вересня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження у зв'язку з розшуком боржника та його майна.

25 серпня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа за №2-1759/10, у зв'язку з тим, що не виявлено у боржника грошових коштів на рахунках та майна, на яке можливо звернення стягнення.

03 серпня 2016 року державним виконавцем Київського відділу ДВС ОМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2-1759/10, виданим 10 березня 2011 року.

04 вересня 2016 року державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

04 жовтня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника тапостанову про зупинення виконавчого провадження у зв'язку з розшуком боржника та його майна.

15 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанови про поновлення виконавчого провадження та про припинення розшуку майна боржника.

24 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

Скаржник ОСОБА_5 вважає, що дані постанови прийняті з порушенням норм діючого законодавства, а тому він звернувся до суду зі скаргою та просив задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову якою задовольнити вимоги його скарги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції скаржник ОСОБА_5, та державні виконавці Київського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області Алієва А.Т. і Кусов Ю.С. не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.

Скаржнику ОСОБА_5, відповідно до ст. 128 ЦПК України, судову повістку було надіслано на адресу його реєстрації та яка була зазначена ним в його апеляційній скарзі.

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За змістом ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що апелянт ОСОБА_5 був належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи, неотримання ним повісток є зловживанням наданими правами, враховуючи ті обставини, що апелянт в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся неодноразово належним чином у відповідності до чинного процесуального законодавства. Колегія суддів враховує, що апелянт, як ініціатор провадження на цій стадії, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї скарги, і крім судових повісток, має можливість отримати інформацію про розгляд його скарги в Інтернеті - мережі на офіційній сторінці апеляційного суду Одеської області.

Тому, слід визнати, що апелянт самостійно розпорядився своїми процесуальними правами та не з'являється в судові засідання до апеляційного суду Одеської області з неповажних причин.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини також наголошує на тому, що сторони процесу повинні вживати заходи для того, щоб дізнатися про рух та розгляд їх справ.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Таким чином, на державі лежить прямий обов'язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права.

Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, на виконанні якого наполягає стягувач, фактично нівелює сутність судового захисту та судового рішення, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» у діючій редакції примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно ч. 1 ст. 18 того ж Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Переглядаючи справу суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки пунктом 2 частиною 1 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (який був чинний на час видачі виконавчого листа у відповідній редакції) було визначено, що виконавчі, документи можуть бути пред'явлені, до виконання в такі строки:

- посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення,- протягом трьох місяців;

- інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не

передбачено законом.

Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент вчинення виконавчих дій) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання переривається, зокрема, пред'явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Отже, виконавче провадження №51845836 було відкрито 03.08.2016р. в межах строку дії виконавчого листа №2-1759/10, оскільки 25.08.2015р. виконавчий лист було повернуто стягувачеві у зв'язку з відсутністю майна, на яке відповідно до закону можливо звернути стягнення.

На момент відкриття виконавчого провадження жодних перешкод для відкриття виконавчого провадження не існувало, а тому дії державного виконавця є законними.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо наявності постанови про повернення виконавчого листа від 10.12.2012 року, то слід зазначити, що Київський відділ державної виконавчої служби м.Одеси ГТУЮ в Одеській області є юридичною особою.

Згідно ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку недбалість державних виконавців не може служити підставою для позбавлення Банку права на виконання судового рішення.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV (3477-15) від 23.02.2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28.10.2010 р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв'язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що строк на повторне пред'явлення до виконання такого документа пропущено спростовується наведеним вище.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог норм права, тому підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1. ч.1 ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 03 грудня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Р.Д. Громік