Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 188/1662/15-ц

провадження № 61-1315св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Дмитрівська сільська рада Петропавлівського району Дніпропетровської області,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2016 року у складі судді: Ніколаєвої І. К. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року у складі суддів: Єлізаренко І. А., Гайдук В. І., Калиновського А. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправним рішення суб'єкту владних повноважень та скасування державного акту про право приватної власності.

Позовна заява мотивована тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало її матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вона є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4, як дочка померлої, яка прийняла спадщину.

Рішенням виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради від 16 лютого 2016 року № 06 адресу вказаного домоволодіння було змінено на АДРЕСА_2. З моменту прийняття спадщини та до цього часу вона користується успадкованим домоволодінням та земельною ділянкою площею 0,47 га яка закріплена за цим домоволодінням. Вказаний факт було встановлено судовим рішенням. З метою оформлення права користування на вказану земельну ділянку площею 0,47 га вона зверталася до сільської ради посилаючись на те, що з 1991 року і по 2006 рік з проханням закріпити за нею спірну земельну ділянку, якою вона користується як власник домоволодіння. Відповідач розглянувши її заяви відмовив у наданні у користування земельної ділянки площею 0,22 га по АДРЕСА_2 через те, що вказана земельна ділянка знаходиться у приватній власності ОСОБА_5

На момент передачі земельної ділянки ОСОБА_5 діяв ЗК України від 18 грудня 1990 року і відповідач повинен був приймаючі вказане рішення, керуватися саме цим кодексом. Однак, відповідач прийняв рішення про розпорядження землею, яка перебувала в її користуванні, без попереднього вилучення чим порушив статтю 31 ЗК України 1990 року.

Позивач вважав, що рішення виконкому комітету Дмитрівської сільської ради від 09 вересня 1995 року № 63 «Про передачу земельних ділянок громадянам сільської ради у приватну власність» є протиправним в частині передачі земельної ділянки площею 0,25 га в АДРЕСА_2 ОСОБА_5 у приватну власність. Також зазначила, що виданий на підставі оспорюванного рішення державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 16 листопада 1996 року на ім'я ОСОБА_5 підлягає скасуванню.

Позивач просила суд:

визнати недійсним рішення виконкому комітету Дмитрівської сільської ради від 09 вересня 1995 року № 63 «Про передачу земельних ділянок громадянам сільської ради у приватну власність» в частині передачі земельної ділянки площею 0,25 га в АДРЕСА_2 ОСОБА_5 у приватну власність;

скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, який видано від 16 листопада 1996 року на ім'я ОСОБА_5 на право власності на земельну ділянку площею 0,1840га, що розташована в с. Олефірівка Петропавлівського району, Дніпропетровської області, стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмолено.

Рішення судів мотивовані тим, що порушення права позивача винесенням вказаного рішення та передачі земельної ділянки, на підставі державного акту ОСОБА_5 не відбулося. Докази на підтвердження того, що частину земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивача та на якій розташований будинок, що належить позивачу, було передано відповідачем у приватну власність ОСОБА_5, в матеріалах справи відсутні.

У березні 2016 року позивач подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилалась на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована тим, що: вимоги позивача обґрунтовані фактами, які вже встановлені судом; розмір ділянки ОСОБА_5 не співпадає з розміром, що оскаржується; права позивача було порушено, тому вони потребують захисту.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 надіслала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що касаційна скарга є необґрунтованою.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 16 січня 1991 року, виданого державним нотаріусом Петропавлівської державної нотаріальної контори, спадкоємцем після смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є її дочка - позивач ОСОБА_2 У вказаному свідоцтві зазначено, що ОСОБА_2 прийняла спадщину, яка складалася із грошового вкладу та житлового будинку в АДРЕСА_2, розташованого на земельній ділянці, закріпленій за колгоспом, житловий будинок вказаний в плані літ. «А» та наступні господарські та побутові будівлі та спорудами: сарай літ. «Б», сарай літ. «В», колодязь літ. «К», огорожа позн. 1-3, що розташовані на земельній ділянці, яка належить колгоспові. У свідоцтві про прийняття спадщини не вказано номер будинку та не вказано площу земельної ділянки, на якій розташований спадковий будинок.

Згідно копії погосподарської книги розмір земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок, що належав за життя ОСОБА_6 і розташований за адресою: АДРЕСА_2 (номер будинку не вказано), на 1990 рік, становить 0,47 га.

Рішенням виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 09 вересня 1995 року № 63 ОСОБА_5 була передана у приватну власність земельна ділянка в с.Олефірівка для будівництва жилого будинку в розмірі 0,25 га, при цьому точна адреса земельної ділянки не зазначена.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 09 вересня 1995 року № 63, ОСОБА_5 13 листопада 1996 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серія ДП без № на право власності на земельну ділянку площею 0,1840 га, що розташована в с. Олефірівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, призначену для обслуговування жилого будинку та ведення підсобного господарства, при цьому точна адреса земельної ділянки в державному акті також не зазначена.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер. Рішенням Павлоградського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2012 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_3 було визнано право власності на приватизовану земельну ділянку в с. Олефірівка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Точна адреса земельної ділянки в рішенні суду не вказана.

Постановою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області 18 травня 2010 року, що набрала законної сили, визнано протиправною бездіяльність Дмитрівської сільської ради по розгляду заяви та неприйняттям рішення по заяві ОСОБА_2 Зобов'язано Дмитрівську сільську раду Петропавлівського району Дніпропетровської області належним чином розглянути заяву щодо надання ОСОБА_2, земельної ділянки розміром 0,47 га у користування для ведення присадибного господарства по АДРЕСА_1 та прийняти правомірне рішення.

Рішенням відповідача № 81 від 15 червня 2011 року відмовлено ОСОБА_2 у наданні земельної ділянки розміром 0,47 га у користування для ведення присадибного господарства по АДРЕСА_2.

Суди встановили, що згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2010 року.

Рішенням виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району № 06 від 16 лютого 2016 року було присвоєно житловому будинку, головою господарства якого являється ОСОБА_2, адресу: АДРЕСА_2, Петропавлівський район Дніпропетровська область.

Розмір земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2, що належить позивачу та яка надана для обслуговування житлового будинку у вказаному рішенні Дмитрівської сільської ради не зазначений.

В акті обстеження земельної ділянки в АДРЕСА_2 від 01 березня 2016 року, складеного комісією Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, вказано, що земельна ділянка ОСОБА_2 знаходиться в АДРЕСА_2 і розташована вона між земельними ділянками громадян ОСОБА_8 та ОСОБА_3 Розмір земельної ділянки ОСОБА_2 в акті обстеження земельної ділянки не зазначено.

Звернувшись до суду у грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що Дмитрівською сільською радою було прийнято оскаржене рішення про розпорядження земельною ділянкою, передачу у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки, яка перебувала в її користуванні.

Суди встановили, що порушення права позивача винесенням вказаного рішення та передачі земельної ділянки, на підставі державного акту ОСОБА_5 не відбулося. Докази на підтвердження того, що частину земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивача та на якій розташований будинок, що належить позивачу, було передано відповідачем у приватну власність ОСОБА_5, в матеріалах справи відсутні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 1 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Встановивши, що права позивача не порушені, суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на осіб, які подали касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило