Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 369/676/16-ц

провадження № 61-12713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК», ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2016 року у складі судді Усатова Д. Д. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» (далі - ПАТ «МАРФІН БАНК») та ОСОБА_5 про визнання поруки, що виникла на підставі договору поруки від 04 серпня 2008 року № 00627rК, укладеним між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» (далі - ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК»), правонаступником якого є ПАТ «МАРФІН БАНК», такою, що припинена з 14 грудня 2013 року.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 04 серпня 2008 року між ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 00538/RK, за умовами якого ОСОБА_5 отримав кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 104 702, 40 дол. США, взявши на себе зобов'язання повернути кошти до 03 серпня 2028 року включно на умовах, передбачених кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_5 за кредитним договором 04 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» укладено договір поруки № 00627rК.

Окремим забезпеченням виконання зобов'язань за кредитним договором виступає майно, згідно з укладеним між сторонами договору іпотеки № 1059 від 04 серпня 2008 року, а саме нежиле приміщення, що розташоване за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Святоюріївська, буд. 11 а, загальною площею 101, 7 кв. м, що належить на праві власності позивачу.

Позивач зазначає, що у зв'язку з порушенням умов кредитного договору та несвоєчасним погашенням заборгованості, 14 травня 2013 року на ім'я ОСОБА_5 від ПАТ «МАРФІН БАНК» надійшло письмове повідомлення про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання, в якому пред'явлено вимогу про дострокове повернення кредитних коштів в повному обсязі, процентів та пені, що станом на 14 травня 2013 року становило 68 471, 42 дол. США, заборгованість зі сплати пені - 32 117, 42 грн.

У листопаді 2015 року ПАТ «МАРФІН БАНК» звернулося з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначає, що порука є такою, що припинена з грудня 2013 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 травня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено, визнано поруку, що виникла на підставі договору поруки від 04 серпня 2008 року за № 00627rК, укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» (правонаступник - ПАТ «МАРФІН БАНК»), такою, що припинена з 15 грудня 2013 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновки, що у ПАТ «МАРФІН БАНК» виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 14 березня 2013 року протягом наступних 6 місяців, втім з позовом до поручителя банк звернувся лише у листопаді 2015 року, тобто після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 до ПАТ «МАРФІН БАНК» та ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою є обґрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій 12 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «МАРФІН БАНК» просило скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 травня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, заявник зазначає, що за правилами частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням основного зобов'язання, проте кредитні зобов'язання ОСОБА_5 перед банком, забезпечені порукою ОСОБА_4, виконані не були. Поручитель підтвердила існування заборгованості за кредитним договором та дійсність договірних правовідносин, сплативши 31 липня 2014 року 1 110, 00 дол. США на погашення заборгованості за кредитом. Договором поруки визначений певний порядок його виконання, зокрема, спершу пред'явлення вимоги до поручителя, після цього обов'язок поручителя задовольнити цю вимоги протягом 5 днів з моменту її отримання, а у випадку невиконання поручителем свого обов'язку кредитор має право звернутися з позовом до суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні касаційної скарги ПАТ «МАРФІН БАНК», оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 04 серпня 2008 року між ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК», правонаступником якого є ПАТ «МАРФІН БАНК», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 00538/RK, за умовами якого він отримав кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 104 702, 40 дол. США, взявши на себе зобов'язання повернути ці кошти до 03 серпня 2028 року, на умовах, передбачених кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_5 за кредитним договором 04 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» укладено договір поруки № 00627rК.

Відповідно до пункту 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

У договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.6) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання визначений строком повного погашення кредиту, яким є 03 серпня 2028 року (пункт 1.1 кредитного договору).

Судами також встановлено, що 14 травня 2013 року ПАТ «МАРФІН БАНК» на адресу ОСОБА_5 направлено письмове повідомлення про порушення зобов'язання, в якому банк вимагав протягом тридцяти днів з дня отримання вимоги повернути весь залишок кредиту, чим змінив строк виконання основного зобов'язання.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до пункту 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків..

Відповідно до пункту 4.6 цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором і за цим договором.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Відповідно до правового висновку ВеликоїПалати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12

(провадження № 14-145цс18), строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Враховуючи, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, банк 14 травня 2013 року змінив строк виконання основного зобов'язання, направивши позичальнику вимогу про погашення заборгованості у повному розмірі протягом 30 днів з дня отримання письмово повідомлення про порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання, банк не пред'явив вимогу до поручителя протягом шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому суди зробили обґрунтований висновок про припинення поруки відповідно до правил частини четвертої статті 559 ЦК України.

Доводи касаційної скарги, що порука відповідно до правил частини першої статті 559 ЦК України не припинилася, оскільки не припинилося основне зобов'язання, відхилені Верховним Судом. Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 визначила правовими підставами позову правила частини четвертої статті 559 ЦК України, а фактичними підставами позову - факт непред'явлення банком вимоги поручителю протягом шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України з моменту зміни строку виконання основного зобов'язання.

Інших доводів у касаційній скарзі не наведено. Наявна в ухвалі суду апеляційної інстанції описка щодо змісту рішення суду першої інстанції в її описовій частині не впливає на суть постановленого рішення та не спотворює його зміст.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик