Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 159/4764/15-ц

провадження № 61-23133св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2017 року у складі судді Миронюка М. Г. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 03 травня 2017 року у складі суддів: Бовчалюк З. А., Стрільчука В. А., Здрилюк О. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 15 липня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк»), правонаступником якого стало публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 48 400 доларів США на умовах, визначених договором, на строк до 13 липня 2018 року. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором цього ж дня між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку банку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1. 08 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором, укладеним з відповідачем ОСОБА_4

ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 07 серпня 2015 року утворилась заборгованість на загальну суму 1 647 668 грн 94 коп.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 647 668 грн 94 коп. звернути стягнення на вищезазначену квартиру, яка є предметом іпотеки, шляхом визнання за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» на неї права власності.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 21017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 03 травня 2017 року, у задоволені позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щопередача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не у повному обсязі досліджено матеріали справи, невірно надано оцінку доказам, які були долучені до матеріалів справи та надано неправильну правову оцінку постановам Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року та від 26 жовтня 2016 року. Установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою, суди попередніх інстанцій повинні були відступити від правової позиції Верховного Суду України, однак вказаних дій суди не вчинили, чим порушили права іпотекодержателя, як сторони договору, що призвело до неправильного вирішення справи.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 15 липня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 48 400 доларів США на умовах, визначених договором, на строк до 13 липня 2018 року

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 липня 2008 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббинк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги в тому числі за кредитним договором, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4

За змістом пунктів 4.2, 4.2.1, 4.2.2, 4.2.3, 4.2.4, 4.3 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі рішенням суду, виконавчого напису нотаріуса,позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору здійснюються відповідно до Закону України «Про іпотеку», з інших підтав, передбачених законодавством України. Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю.

Відповідно до пунктів 5.1-5.2.1 іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати від свого імені предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 викладено висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів касаційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду у справі без змін за статтею 401 ЦПК України.

При цьому позивач не позбавлений згідно зі статтями 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О.Лесько

С.Ю. Мартєв