Справа № 645/957/18
Провадження № 2/645/1123/18

ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 серпня 2018 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Сілантьєвої Е. Є.,
за участі секретаря судового засідання Момот О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Фрунзенського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини спільної квартири подружжя,
Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини спільної квартири подружжя, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог за позовом зазначила, що 17 листопада 2009 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Барвінківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 67. Заочним Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.06.2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 шлюб між ними було розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами за сумісні кошти було набуто спільне майно, 27.11.2009 року був укладений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, предметом якого було нерухоме майно: однокімнатна ізольована квартира номер 39 у будинку №8/2 по вулиці Харківських дивізій в місті Харкові, житловою площею 17,6 кв.м., загальною площею 32,7 кв.м., яка зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24599851 від 27.11.2009 року. Оскільки зазначена спільна квартира була придбана за сумісні кошти подружжя та є сумісною власністю, позивач вважає за обґрунтоване визнати за нею право власності на 1/2 частини спільної квартири подружжя.
Представник позивача, ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності від 19.02.2018 року в судове засідання не зявилась, повідомлялась про слухання справи належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову або заяви про розгляд справи без його участі не надав. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобовязаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобовязує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом предявленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права.
Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України , судом не здійснювалося.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що 17 листопада 2009 року між позивачем, ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Барвінківського районного управління юстиції Харківської області, актовий запис № 67 (а.с.7).
Заочним Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.06.2017 року по справі №645/538/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 шлюб між сторонами було розірвано (а.с.12-13).
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК України).
Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Судом досліджувався звіт про вартість обєкта незалежної оцінки, так відповідно до висновку про вартість обєкта незалежної оцінки від 13.03.2018 року ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_2, станом на дату оцінки (без ПДВ) складає 209 100 (двісті девять тисяч сто) грн.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст. 141 ЦК України.
У звязку з повним задоволенням позовних вимог, суд, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягує з відповідача на користь позивача повністю суму сплаченого судового збору у розмірі 1056,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12,13, 81, 82,247, 259,263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частини спільної квартири подружжя - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 однокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_3, житловою площею 17,6 кв.м., загальною площею 32,7 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість сплаченого судового збору у розмірі 1056 (одна тисяча п*ятдесят шість) грн. 00 коп.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою:ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 8/2 кв.39.
Повне судове рішення складено 14 серпня 2018 року.
Головуючий-суддя: