Дата документу 04.12.2018 Справа № 314/5143/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 314/5143/17

Провадження №22-ц/807/370/18

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2018 року, повний текст якого складено 16 квітня 2018 року, в складі судді Кіяшко В.О. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Вільнянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_3, про поділ майна подружжя та зняття арешту з частки майна,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Вільнянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_3, про поділ майна подружжя та зняття арешту з частки майна.

В обґрунтування позову зазначає наступне. 13.03.1980 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був зареєстрований Заводським районним відділом РАЦС м. Запоріжжя, актовий запис № 66.

Вказаний шлюб розірвано 27.07.2013 року.

За період шлюбу, задля утримання та обслуговування спільного житлового будинку, господарських будівель та споруд, подружжям були набуті у власність земельна ділянка № НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та розташована поруч земельна ділянка № НОМЕР_2 за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Богатирівка.

Зазначені земельні ділянки набуті подружжям у власність під час шлюбу на підставі виданих Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області державних актів серія НОМЕР_3 від 03.06.2008 року та серії НОМЕР_4 від 23.09.1998 року відповідно. Земельні ділянки були оформлені за цими актами на ім'я відповідача.

На цих земельних ділянках, до їх набуття у власність, сторонами за спільні кошти був придбаний житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22.04.2014 року у цивільній справі № 335/7530/13-ц вказаний будинок визнаний спільною власністю подружжя та визнано за сторонами право власності по ? частині будинку.

Наприкінці березня 2015 року позивач звернувся до відповідача з проханням про поділ відповідних земельних ділянок, однак відповідач, не повідомивши позивача, сама звернулась до реєстраційної служби та зареєструвала спірні земельні ділянки на своє ім'я.

21.11.2017 року позивачу стало відомо, що Вільнянським районним відділом державної виконавчої служби в рамках виконавчого провадження № 52885104 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, здійснюються заходи щодо продажу вищезазначених спірних земельних ділянок для погашення заборгованості.

Враховуючи викладене, просив визнати земельну ділянку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку № НОМЕР_2 за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Богатирівка, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_2 за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Богатирівка.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_2 за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Богатирівка.

Зняти арешт та заборону на відчуження (виключити з акту опису), накладений постановою державного виконавця Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби ВП № 38190358 від 07.06.2013 року, з наступного майна: 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1; 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_2 за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, с. Богатирівка, які на праві приватної власності належать ОСОБА_1.

Також просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 частково не погоджуючись із зазначеним рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати частково, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в наступній частині:

Визнати земельну ділянку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Зняти арешт та заборону на відчуження (виключити з акту опису), накладений постановою державного виконавця Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби ВП № 49544011 від 14.12.2015 року, з 1/2 частини земельної ділянки № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає наступне. Встановлення судом факту оплатного придбання відповідачем спірної земельної ділянки № НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30.08.2000 року має призвести до скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання цієї ділянки спільною сумісною власністю подружжя та поділу її шляхом визнання права власності на ? частину земельної ділянки за кожним із подружжя та зняття арешту з частини позивача. Неподання до суду першої інстанції державного акту НОМЕР_3 від 03.06.2008 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30.08.2000 року допущено позивачем з поважних причин, оскільки йому не було відомо де ще, окрім як у відповідачки, яка фактично відмовилась надавати їх до суду, зберігаються зазначені документи. Зазначає, що реквізити цих документів він дізнався вже після ухвалення судом першої інстанції рішення. Суд першої інстанції під час розгляду справи зазначені документи не витребував.

Учасники справи не скористались свої правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Запорізької області від 16.05.2018 року справу передано у провадження судді Кухаря С.В.

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року та від 07 червня 2018 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 16.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Кримської О.М. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Кримська О.М., судді: Бєлка В.Ю., Дашковська А.В.

17 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження вищезазначеною колегією суддів та призначено до розгляду Запорізьким апеляційним судом.

Оскільки ОСОБА_1 оскаржує рішення суду в частині визнання права спільної власності подружжя та поділу земельної ділянки № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, апеляційним судом рішення суду першої інстанції переглядається тільки в частині позовних вимог щодо земельної ділянки № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 року та "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших учасників справи.

Учасники справи, будучи повідомлені про місце та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.. ст.. 128,130 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не з'явились, причини неявки не повідомили, будь-яких клопотань до суду від них не надходило ( а.с.204-206;213).

Колегія суддів, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із недоведеності позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, позивачем не надані докази стосовно підстав набуття права власності відповідача на спірні земельні ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляє аргументи, викладені в апеляційній скарзі з таких мотивів.

Судом встановлено, що 13 березня 1980 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу, серія НОМЕР_5 (а.с. 19).

27 липня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 27, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_6 (а.с. 20).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду від 22 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 серпня 2014 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину жилого будинку АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_2 власності на ? частину жилого будинку АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 89102237 від 08.06.2017 року, ? частина житлового будинку АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 (а.с. 14).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 89102186 від 08.06.2017 року, ? частина житлового будинку АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (а.с. 15).

Згідно із копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 37203912 від 07.05.2015 року, яке видане на заміну державного акту серія НОМЕР_3 від 03.06.2008 р., виданого Люцернянською сільською радою, земельна ділянка № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 10).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37204596 від 07.05.2015 року, право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 11).

Згідно з копією постанови старшого державного виконавця Діденко-Грецька К.В. органу державної виконавчої служби Вільнянського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.12.2015 року ВП № 49544011, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2, заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 лише у межах суми боргу (а.с. 59).

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 71 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_1 зазначає, що земельна ділянка № НОМЕР_1, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, була придбана відповідачкою під час їх шлюбу за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30.08.2000 року та зареєстрована на підставі державного акту НОМЕР_3 від 03.06.2008 року.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додав клопотання, в якому просив витребувати письмові докази з Відділу у Вільнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області за адресою: 70002, Запорізька область, м. Вільнянськ, вул.. Бочарова, 16, а саме належним чином засвідчені копії: другого екземпляру державного акту серії НОМЕР_3 від 03.06.2008 року на право власності на земельну ділянку площею 0, 2296, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30.08.2000 року, на підставі якого видано вказаний державний акт серія НОМЕР_3 від 03.06.2008 року (а.с. 126).

Апеляційним судом зроблено запит до Відділу у Вільнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області та до Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області щодо надання належним чином засвідчених копій документів, які ОСОБА_1 просив витребувати у вищезазначеному клопотанні (а.с. 146, 147).

Згідно відповіді в.о. начальника Віддлу у Вільнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області № 0-8-0.26-4141/105-18 від 07.08.2018 року договір купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30.08.2000 року має надавати нотаріальна контора, яка видавала зазначений договір, тому це не є компетенцією Відділу у Вільнянському районі ГУ ДГК у Запорізькій області. Надано завірену копію Державного акту, виданого ОСОБА_2, серія НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 0, 2296 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на території Люцернянської сільської ради, АДРЕСА_1, зареєстрованого за № 65 (а.с. 167-170).

Михайлівська сільська рада Вільнянського району Запорізької області надала відповідь № 02-01-46/986 від 01.08.2018 року на запит апеляційного суду, зазначивши, що в справах сільської ради відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку в АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу земельної ділянки, тому надати належним чином завірені копії вказаних документів немає можливості (а.с. 171-172).

З копії Державного акту серія НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0, 2296 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30 серпня 2000 року

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Для визнання спірної земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності подружжя наявність тільки Державного акту серія НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку є недостатньою.

Для визнання земельної ділянки № НОМЕР_1 спільною сумісною власністю сторін, необхідно дослідити зміст договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30 серпня 2000 року, на підставі якого було придбано ОСОБА_2 спірну земельну ділянку.

Без встановлення умов, на яких було придбано земельну ділянку та змісту договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30 серпня 2000 року, у суду відсутня можливість встановити правовий статус земельної ділянки № НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначав, що договір купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30 серпня 2000 року знаходиться у Відділі у Вільнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, проте, як вбачається з листа № 0-8-0.26-4141/105-18 від 07.08.2018 року надання зазначеного договору не є компетенцією Відділу у Вільнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області.

У апеляційного суду відсутні відомості щодо місцезнаходження договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30 серпня 2000 року.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_1 не звертався до суду з іншим клопотанням про витребування вищезазначеного договору із зазначенням повних реквізитів договору купівлі-продажу та місцязнаходження договору.

Повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 в судове засідання до апеляційного суду не з'явився та не надав пояснень щодо обставин справи, не надав доказів на підтвердження аргументів, викладених в апеляційній скарзі, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем своїх позивних вимог.

Крім того, ОСОБА_1 не надав доказів щодо вжитих самостійно заходів для отримання договору купівлі-продажу земельної ділянки № 1259 від 30 серпня 2000 року у відповідача ОСОБА_2

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділу цієї земельної ділянки, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позовні вимоги про зняття арешту з частки майна є похідними від визнання земельної ділянки спільною власністю подружжя та її поділ.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка