КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2840/2018 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и в:

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

Ухвалою Київського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Волошиної В.М., суддів Слюсар Т.А., Панченка М.М. від 16 жовтня 2018 року матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення фактів, що мають юридичне значення прийнято до провадження Київського апеляційного суду.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі окремого провадження за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою суду першої інстанції заявник подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, мотивуючи тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не врахована судова практика Верховного Суду, зокрема касаційний суд у справі 363/2981/16-ц від 14 березня 2018 року визнав, що встановлення юридичних фактів, що сталися внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини Луганської та Донецької областей, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого позасудового способу. Встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

У судовому засіданні заявник підтримав доводи апеляційної скарги. Заінтересована особа в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи судом повідомлена у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності заінтересованої особи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі окремого провадження, суд першої інстанції виходив із того, що із заяви ОСОБА_3, заінтересована особа: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення фактів, що мають юридичне значення вбачається спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження.

Проте до такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 2 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Наведений у статті 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Отже, відповідно до статей 293, 315 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якій просив встановити факт того, що його вимушене переселення у вересні 2014 року з тимчасової окупованої частини території Луганської області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, а також факт спричинення йому майнової та моральної шкоди унаслідок вимушеного переселення у результаті збройної агресії Російської Федерації.

Заяву мотивовано тим, що він проживав у місті Луганськ до вересня 2014 року. Унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у лютому 2014 року, він був вимушений у вересні 2014 року залишити окуповану частину території Луганської області та переселитись у місто Київ. Такими діями Російської Федерації щодо України, а саме збройною окупацією Луганської області, порушено його громадянські права і свободи, він втратив рідний дім, матеріальне забезпечення, вільне спілкування з рідними, друзями.

Метою встановлення юридичних фактів є визначення його статусу як особи, що перебуває під захистом Конституції України, Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни 1949 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а підтвердження таких фактів необхідне заявникові для одержання компенсації з держави агресора, якою є Російська Федерація.

Отже, за змістом порушених у заяві вимог ОСОБА_3 просив встановити два юридичних факти, як факт того, що його вимушене переселення у вересні 2014 року з тимчасової окупованої частини території Луганської області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, так і факт спричинення йому майнової та моральної шкоди унаслідок вимушеного переселення у результаті збройної агресії Російської Федерації. Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції заявник ОСОБА_3

Згідно з нормою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів учасників справи та інших осіб, які беруть участь у справі. Результати оцінки заявлених вимог заявником суд відображає у судовому рішенні, в якому наводяться мотиви по кожній вимозі заявника щодо їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Із змісту постановленої ухвали судом першої інстанції вбачається, що питання в частині вимог заявника, що стосується встановлення факту спричинення майнової та моральної шкоди унаслідок вимушеного переселення у результаті збройної агресії Російської Федерації було вирішено судом першої інстанції, висновки суду містяться в ухвалі Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, що у порядку окремого провадження суд може встановлювати лише факти, встановлення яких не пов'язується з наступним вирішенням спору про право, тоді як спричинення майнової та моральної шкоди не є безспірним фактом, оскільки підставами для відшкодування шкоди є встановлення обставин щодо порушення майнових, особистих немайновим прав особи, та оцінці заподіяної шкоди.

Відмова у відкритті провадження у справі щодо однієї частини вимог, якщо їх розгляд вирішується в порядку позовного провадження, не перешкоджає суду здійснювати розгляд іншої частини вимог, якщо такі вимоги (факти) підлягають розгляду у порядку окремого провадження.

Разом з тим, висновків щодо іншого факту, який просив встановити заявник, а саме факту, що його вимушене переселення у вересні 2014 року з тимчасової окупованої частини території Луганської області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, судове рішення у даній справі не містить.

У поданій заяві ОСОБА_3 посилався на те, що від встановлення даного факту залежить виникнення його права на компенсацію з держави агресора, при цьому іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено.

Так, відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Отже, положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Вказана позиція наведена у постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року № 363/2981/16-ц, яку просив врахувати заявник, пославшись на неї у поданій заяві.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та вирішив питання про відмову у відкритті провадження за поданою заявою ОСОБА_3 без перевірки наведених у заяві вимог, які стосувалися встановленню факту, що вимушене переселення заявника у вересні 2014 року з тимчасової окупованої частини території Луганської області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

Оскільки даному факту суд першої інстанції не дав оцінку та не навів мотивів у судовому рішенні про прийняття чи відмови у прийнятті до розгляду, тому відмова у відкритті провадження до всіх заявлених вимог ОСОБА_3 з тих підстав, що із змісту заяви вбачається спір про право, впливає на вирішення іншої частини вимог, а саме факту, що не був предметом дослідження судом першої інстанції, та який заявник просив встановити у порядку окремого провадження.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у відкриття провадження за поданою заявою ОСОБА_3, заінтересована особа: Російська Федерація в особі офіційного представництва - Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення фактів, що мають юридичне значення не ґрунтується на вимог цивільного процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

У відповідності до вимог статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема: порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 379, 383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 листопад 2018 року.

Головуючий

Судді: