АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» серпня 2018 року

м. Харків

справа № 645/5655/16-ц

провадження № 22-ц/790/2700/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника прокуратури ОСОБА_1,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2017 року, ухваленого суддею Сілантьєвою Е.Є.,-

ВСТАНОВИВ:

28 листопада 2016 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначив, що вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року ОСОБА_5 визнано винним за ч. 4 ст. 358 КК України, тобто використання завідомо підробленого документу.

ОСОБА_5 17 червня 2014 року набув в невстановлений в ході розслідування спосіб підроблений документ, а саме: договір купівлі-продажу квартири від 26 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 954 (далі - договір купівлі-продажу від 26 травня 2014 року).

На час укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири № 30, що розташована за адресою: м. Харків, пр-т Московський, буд. 248, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 померли. ОСОБА_7 померла 27 серпня 2011 року, а ОСОБА_8 помер 09 липня 2013 року.

20 травня 2016 року ОСОБА_4, на підставі довіреності, виданої ОСОБА_5 та посвідченої 20 квітня 2016 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_10 за реєстровим номером 1204, продано вищевказану квартиру за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 та зареєстрованим в реєстрі за номером 301 (далі - договір купівлі-продажу від 20 травня 2016 року).

Відповідно до п. 4 договір купівлі-продажу від 20 травня 2016 року оціночна вартість майна становить 628 500,00 грн.

Незаконними діями по відчуженню вищевказаної квартири завдано збитки державі в особі Харківської міської ради, оскільки на час смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 будь-яка інша особа в квартирі не мешкала, у встановленому законом порядку з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, зважаючи на що квартира повинна перейти у власність Харківської міської ради як відумерла спадщина.

Зважаючи на зазначене, позивач просив суд визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та складається з квартири № 30, що розташована за адресою: м. Харків, пр-т Московський, буд. 248, відумерлою та визнати за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради право власності на дану квартиру, витребувати квартиру у добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

ОСОБА_2 надала до суду заперечення, в якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначила, що 12 травня 2016 року уклала з ОСОБА_4, яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_5, договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 та зареєстрований за номером 301. Станом на час укладення договору їй не було відомо про кримінальне провадження, зареєстроване відносно ОСОБА_5 Право власності ОСОБА_2 не оспорено, реєстрація права власності не скасована, договір купівлі-продажу не визнаний недійсним. Зважаючи на зазначене, при наявності добросовісного набувача та власника майна, право власності якого не оспорене, визнання спадщини відумерлою з передачею квартири у власність територіальної громади, не відповідає вимогам закону. На час укладення угоди, Харківська міська рада не була власником майна, оскільки звернулася до суду після набуття ОСОБА_2 права власності.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та складається з квартири № 30, що розташована за адресою: м. Харків, пр-т Московський, буд. 248, визнано право власності на дану квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради. Витребувано квартиру від добросовісного набувача ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

07 листопада 2017 року представником відповідача подано заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 220, том 1).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2018 року заяву представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 48-50, том 2).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам у справі. Прокурором не було обґрунтовано та доведено наявності правових підстав представництва інтересів Харківської міської ради. Судом не було надано належної оцінки тому факту, що на час предявлення позову та ухвалення судового рішення добросовісним набувачем та власником квартири була ОСОБА_2, право власності за якою на нерухоме майно було зареєстроване 12 травня 2016 року. Не є обґрунтованим висновок суду щодо вибуття квартири із власності Харківської міської ради поза її волею, оскільки станом на час укладення договору-купівля продажу Харківська міська рада не була власником квартири, зважаючи на що їй не належить право витребування майна з чужого незаконного володіння.

Представником Харківської місцевої прокуратури № 3 було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін. Зазначив, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Судами першої та апеляційної інстанції підтверджено наявність підстав для представництва прокуратурою інтересів держави в особі Харківської міської ради в зазначених правовідносинах. Вироком суду встановлено, що ОСОБА_5 не належало право власності на квартиру, відповідно ОСОБА_4, на підставі довіреності, виданої ОСОБА_5, також не мала правових підстав для відчуження від імені та в інтересах останнього квартири. Коли майно придбане за договором у особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на звернення до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, а вимога про визнання спадщини відумерлою заявлена у поєднанні з вимогою про визнання права власності на квартиру.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала.

Представник прокуратури ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином (а.с. 173, 174, том 2).

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира вибула з володіння Харківської міської ради, якій належить на підставі положень ЦК України про відумерлість спадщини, не з волі останньої іншим шляхом, в звязку з чим наявні підстави для витребування вказаного майна у добросовісного набувача, яким є відповідач.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено та не заперечується учасниками справи, що відповідач ОСОБА_2 придбала квартиру № 30, що розташована за адресою: м. Харків, пр. Московський, буд. 248 (далі квартира) за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 20 травня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за № 301. Згідно вказаного договору квартиру відповідачем придбано у продавця ОСОБА_5, якому вказана квартира належала на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26 травня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим № 954 (том 1, а.с. 68-69).

Як встановлено вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року, ОСОБА_5 набув в невстановлений в ході розслідування спосіб підроблений документ, а саме договір купівлі-продажу від 26 травня 2014, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі № 954. На час укладання вказаного договору ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були померлими. Крім того, на імя ОСОБА_5 було зареєстроване право власності на квартиру на підставі іншої угоди, а саме договору купівлі-продажу, посвідченого 26 травня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі за № 954. Зазначеним вироком ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (том 1, а.с. 71-73).

Отже, судом достовірно встановлено, що договір купівлі-продажу від 26 травня 2014 року між ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 фактично не укладався, є підробленим, тобто будь-яких правових наслідків він не створює та є нікчемним.

Згідно листа Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори № 3540/01-16 від 24 жовтня 2016 року, а також даних Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 45517252 від 24 жовтня 2016 року та № 46617016 від 24 жовтня 2016 року, після ОСОБА_8, померлого 09 липня 2013 року, та ОСОБА_7, померлої 27 серпня 2011 року, спадкові справи не заводились, свідоцтва про право на спадщину не видавались (том 1, а.с. 75-76).

Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень ст. 334 ЦПК України заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що з такою заявою в інтересах територіальної громади звернувся прокурор. Оскільки в даній конкретній справі існує спір про право, то прокурор звернувся з вимогою про визнання спадщини відумерлою в позовному провадженні.

Частиною третьою ст. 1277 ЦК України передбачено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира, яка є відумерлим майном та на вказаній підставі належить Харківській міській раді, вибула з володіння останньої не з її волі іншим шляхом, а саме внаслідок протиправних дії ОСОБА_12, що встановлено вироком суду.

В звязку з наведеним, хоча відповідач ОСОБА_2 і є добросовісним набувачем квартири, наявні передбачені законодавством України підстави для визнання вказаної квартири відумерлим майном та витребування квартири від відповідача на користь Харківської міської ради.

Вказаний висновок щодо можливості витребування майна від добросовісного набувача узгоджується з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом України, зокрема в постановах від 01 липня 2015 року по справі № 6-619цс15, від 13 травня 2015 року по справі № 6-67цс15.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

Оцінюючи аргументи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., ОСОБА_12 A, N 303-A, параграф 29).

Доводи апеляційної скарги відносно того, що прокурором до позовної заяви не було додано доказів в обґрунтування підстав для представництва інтересів Харківської міської ради в суді, в звязку з чим заява підлягала залишенню без руху, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в позовній заяві прокурором зазначено на підстави звернення до суду з позовом в інтересах Харківської міської ради. Крім того, виходячи з чинного процесуального законодавства України, на даній стадії розгляду справи суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання про залишення позовної заяви без руху.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є добросовісним набувачем квартири, та в ході судового розгляду не отримано доказів того, що відповідачу було відомо про судові спори щодо квартири та підстави набуття права власності продавцем, тобто не доведено, що відповідач діяла недобросовісно, не впливають на висновки колегії суддів щодо законності рішення суду першої інстанції, оскільки квартира витребувана у відповідача саме як у добросовісного набувача.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги відносно того, що станом на час укладення відповідачем договору купівлі-продажу квартири від 20 травня 2016 року, Харківська міська рада не була власником зазначеного майна, в звязку з чим позбавлена права заявляти вимоги про витребування майна, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з розяснень, викладених в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Враховуючи наведене, Харківською міською радою як органом, який згідно ЦК України зобовязаний прийняти у власність відумерле майно, а саме квартиру, та в інтересах якого предявлено позов, правомірно заявлено вимоги про витребування вказаного майна від відповідача.

Не є правовою підставою для скасування судового рішення викладені в апеляційній скарзі доводи стосовно того, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не визнаний недійсним, державна реєстрація на право власності на зазначену квартиру на імя ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не скасована, оскільки перший договір купівлі-продажу квартири, будь-то укладений між ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_5, є нікчемними, будь-яких правових наслідків не створює.

Відповідно до розяснень, що містяться в п. 22 вищевказаної постанови Пленуму № 5 від 07 лютого 2014 року, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Отже, у даному випадку належним способом захисту є звернення до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

ОСОБА_2 вправі захистити порушені права шляхом пред'явлення позову до ОСОБА_5

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки особою, яка подала апеляційну скаргу, не доведено наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, колегія суддів, переглядаючи справу згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку щодо відсутності підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Судді:ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17