АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 серпня 2018 року м. Чернівці
справа № 727/7734/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.
суддів Владичана А.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці
відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 лютого 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Слободян Г.М.,

встановив:

В серпні 2017 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці звернувся до суду з позовом.
Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці неустойку за користування нежитловим приміщенням, площею 194,95 кв.м., яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 в сумі 15 600 гривень.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 лютого 2018 року в позові відмовлено.
В апеляційній скарзі Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Так, відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно частини 1 статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21 вересня 1999 року N 1075-XIV військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Згідно зі статтею 3 вказаного Закону військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 3 статті 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року, N 2269-XII відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».
Статтею 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» від 21 вересня 1999 року, N 1076-XIV передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України.
Оцінка вартості майна, що підлягає передачі в оренду, проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міністерства оборони України або іншого органу військового управління та Фонду державного майна України чи його регіонального відділення (представництва) за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Акт оцінки майна, яке передається в оренду, погоджується з Фондом державного майна України чи його регіональним відділенням (представництвом) і затверджується Міністерством оборони України.
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року N 2269-XII істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації);термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.
Укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна.
Відповідно до статті 11 цього Закону оцінка об`єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи 15 жовтня 2015 року між сторонами укладено попередній договір оренди №288/2015-п. Згідно умов вказаного договору позивач зобов`язався протягом 12 місяців з моменту підписання договору провести процедуру укладення в майбутньому основного договору оренди нерухомого військового майна, а саме нежитлових вбудованих приміщень, площею 33,4 кв.м., які розташовані в будинку АДРЕСА_1 (а.с.7-11).
Згідно акту приймання-передачі нерухомого військового майна - нежитлових вбудованих приміщень, площею 33,4 кв.м., які розташовані в будинку АДРЕСА_1 сторони погодили передачу вказаних приміщень згідно попереднього договору оренди від 15 жовтня 2015 року №288/2015-п (а.с.11).
1 серпня 2016 року сторони уклали додаткову угоду №1 до попереднього договору оренди №288/2015-п від 15 жовтня 2015 року. Згідно умов вказаної угоди позивач зобов`язався протягом 12 місяців з моменту підписання договору провести процедуру укладення в майбутньому основного договору оренди нерухомого військового майна, а саме нежитлових вбудованих приміщень, площею 194,95 кв.м., які розташовані в будинку АДРЕСА_1 (а.с.14).
Згідно акту приймання-передачі нерухомого військового майна - нежитлових вбудованих приміщень, площею 161,55 кв.м., які розташовані в будинку АДРЕСА_1 сторони погодили передачу вказаних приміщень згідно попереднього договору оренди від 15 жовтня 2015 року №288/2015-п (а.с.14).
Встановлено, що між сторонами укладено лише попередній договір найму, після закінчення строку якого основний договір не укладено, а істотні умови використання майна на період до укладення основного договору не визначені.
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що оскільки договір найму, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, визначена у попередньому договорі сума плати за користування майном не може бути підставою для нарахування та стягнення з відповідачки неустойки.
Враховуючи наведені вище обставини суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.
Помилковими є аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково відмовив в позові про стягнення з відповідача неустойки відповідно до попереднього договору оренди від 15 жовтня 2015 року №288/2015-п.
Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частинами 1, 3 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Системний аналіз вищевказаних норм права дає підстави зробити висновок про те, що неустойкою може забезпечення виконання зобов`язання яке виникло на підставі основного договору укладеного відповідно до вимог закону.
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 11 липня 2018 року у справі №128/3249/15ц.

Як вбачається з матеріалів справи в результаті укладення між сторонами 15 жовтня 2015 року попереднього договору оренди №288/2015-п у відповідача не виникло перед позивачем грошового зобов`язання.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 21 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Дата складання повної постанови 13 серпня 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

Н.Ю. Половінкіна