Дата документу 04.12.2018 Справа № 336/5954/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5954/17 Провадження №22-ц/807/582/18
Головуючий в 1-й інстанції - Дацюк О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.
секретарСеменчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2018 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про зобов'язання не перешкоджати у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні дитини, зобов'язання надавати інформацію,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_5, посилаючись після уточнення на те, що сторони перебували у шлюбі з 09.09.2009 року та є батьками неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу рішенням Дзержинського районного суду м. Харків від 20.01.2015 року ОСОБА_5 переїхала на постійне місце проживання до м. Запоріжжя та неповнолітній ОСОБА_7 мешкає разом із нею. Після припинення шлюбних стосунків між сторонами відповідачка ОСОБА_5 створює перешкоди позивачеві у спілкуванні з сином, не надає можливості спілкування, тому позивач просить зобов'язати ОСОБА_5 не перешкоджати позивачу брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з ОСОБА_7, встановити наступний режим особистого спілкування ОСОБА_6 з ОСОБА_7: за місцем проживання дитини у м. Запоріжжя кожний другий календарний тиждень місяця тривалістю 2 календарних дні з 10.00 години ранку суботи до 18.00 години вечора неділі, з обов'язком позивача забрати сина від відповідачки не пізніше 10.00 години суботи та повернути відповідачеві за місцем їх проживання за адресою: АДРЕСА_2; за місцем постійного проживання батька ОСОБА_6 у АДРЕСА_1 кожний четвертий календарний тиждень вересня тривалістю два календарних дні з 10.00 години ранку суботи до 18.00 години вечора неділі, кожний перший календарний тиждень квітня тривалістю два календарних дні з 10.00 години ранку суботи до 18.00 години вечора неділі; встановити час для спільного відпочинку за адресою: АДРЕСА_1 кожного червня з 01.06. по 30.06 кожного року; зобов'язати ОСОБА_5 не обмежувати позивачеві спілкування із ОСОБА_7 особисто засобами телефонного, поштового, електронного, відеозв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування щоденно з 09.00 години до 21.00 години; зобов'язати ОСОБА_5 за два дні до дня зустрічі позивача із сином за допомогою телефонного, поштового, електронного зв'язку надати позивачеві точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання змін повідомити позивачеві на наступний день після настання таких обставин.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2018 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про зобов'язання не перешкоджати у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способів участі у вихованні дитини, зобов'язання надавати інформацію задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_6 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Визначено час спілкування та способи виховання неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановивши для ОСОБА_6: періодичні побачення з неповнолітнім ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, кожну другу суботу кожного місяця з 10.00 години до 18.00 години та кожен четвертий тиждень місяця в період часу з 10.00 години суботи до 15.00 години неділі у м. Запоріжжя з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень без присутності ОСОБА_5; час для спільного відпочинку ОСОБА_6 з неповнолітнім ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме протягом тридцяти календарних днів поспіль у м. Харків влітку кожного року за попереднім погодженням з ОСОБА_5 без присутності ОСОБА_5. Зобов'язано ОСОБА_5 не обмежувати ОСОБА_6 у спілкуванні з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в інші дні з 09.00 години до 21.00 години засобами телефонного, поштового, електронного аудіо чи відеозв'язку. Зобов'язано ОСОБА_5 сповіщати ОСОБА_6 будь-якими засобами зв'язку про місце перебування ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, не пізніше ніж за два дні до дня побачення. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В доповненні до апеляційної скарги поданому після відкриття апеляційного провадження ОСОБА_5 просила суд визначити графік спілкування батька з дитиною у відповідності до висновку органу опіки та піклування.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції винесено рішення, яке суперечить інтересам дитини та є явно упередженим по відношенню до відповідача. Апелянт погоджується з висновком органу опіки та піклування з приводу способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, та вважає необґрунтованими висновки суду, щодо зміни такого способу участі відповідно до позовних вимог. ОСОБА_5 вважає, що судом першої інстанції при постановці рішення не в повній мірі врахований висновок психолога ОСОБА_8, щодо наявності психологічного зв'язку дитини з батьком, та безпідставно взятий до уваги висновок психолога, який консультував позивача. Судом у рішенні вирішено питання, щодо стягнення судового збору з відповідачки у справі, хоча позивач у позові не просив про таке стягнення. Апелянт звертає увагу, що рішення суду в частині зобов'язання не обмежувати спілкування батька з дитиною з 09.00. до 21.00. є неможливим, оскільки телефону дитина не має та певний час провидить у школі, де заборонено використання засобів зв'язку. Вказує про неможливість в межах Запоріжжя надавати позивачеві сина для спілкування у нічний час. Також апелянт вказує, що не чинить жодних перешкод у спілкуванні батька та дитини, тому відсутній предмет спору. Також зауважує, що судом не допитано всіх свідків відповідача, що порушує принцип змагальності сторін у справі. Судом при постановці рішення не враховано небажання дитини спілкуватися з батьком.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 зазначає, що заперечує проти апеляційної скарги ОСОБА_5, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає, його мотивованим та обґрунтованим.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали шлюб 09.09.2009 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (т. 1 а.с. 7), ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_5. Батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 6). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харків від 20.01.2015 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 8), відповідач змінила прізвище на дошлюбне ОСОБА_5. 21.11.2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_11 уклали шлюб та відповідач змінила прізвище на ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 85). Актом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 98), який був наданий ОСОБА_5 в межах зустрічного позову, підтверджено, що у будинку мешкають п'ять осіб, а саме ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_12, 2002 року народження, ОСОБА_11, 2016 року народження, та ОСОБА_7 Умови для проживання усією родини належні, малолітні діти, зокрема ОСОБА_7 забезпечений усім необхідним. За місцем зареєстрованого проживання ОСОБА_6 зареєстровані проживаючими ОСОБА_13, ОСОБА_14 на ОСОБА_6 та у квартирі виділено окрему кімнату для дитини, яка облаштована усім необхідним для проживання ОСОБА_7, що підтверджено довідкою з місця проживання та актом обстеження умов проживання (т. 1 а.с. 138, 139).

Відповідно до копій чеків (т. 1 а.с. 35-45) ОСОБА_6 у 2015-2017 роках придбавались дитячі одяг, взуття, іграшки, тощо. Відповідач ОСОБА_5 підтвердила отримання деяких з зазначених речей ОСОБА_7 Квитанціями від 20.03.2018 року, підтверджено перерахування ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошових коштів на суми, відповідно, 12000, 640 та 12000 гривень (т. 1 а.с. 161, т. 2 а.с. 15), отримання яких підтверджено ОСОБА_5 в судовому засіданні. З переписки (т. 1 а.с. 99-102, 140), яка досліджувалась судом за згодою ОСОБА_6 та ОСОБА_11, які були авторами повідомлень, вбачається, що у вересні, жовтні та листопаді 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 узгоджувались час спілкування ОСОБА_6 з ОСОБА_7, а також і час відвідування ОСОБА_6 сина у м. Запоріжжя, натомість як у грудні 2017 року ОСОБА_11 не погоджується на прохання ОСОБА_6 щодо надання можливості поспілкуватись з ОСОБА_7, а пропонує зустрітись в суді, який має вирішити коли та як саме ОСОБА_6 має зустрічатись із ОСОБА_7 Також ОСОБА_6 у березні 2018 року направляв ОСОБА_5 і лист з пропозицією щодо мирного вирішення питання про участі позивача у вихованні сина (т. 1 а.с. 151), отримання якого ОСОБА_5 підтвердила, але відповіді на цей лист вона не надавала.

Позивач надавав згоду на тимчасовий виїзд ОСОБА_7 за межі України у супроводі ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 152). Згідно з характеристиками з місця проживання, від ГО «Спортиний клуб «Радіотехнік» (т. 1 а.с. 135, 149) ОСОБА_6 характеризується виключно з позитивного боку, а сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду, а також медична довідка про проходження обов'язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів (т. 1 а.с. 136, 137) свідчать про те, що у ОСОБА_6 не виявлено психічних розладів та симптомів алкогольної чи наркотичної залежності. Згідно з висновком спеціаліста № 66 від 04.06.2018 року (т.1 а.с. 250) на ОСОБА_5 здійснюється психологічний тиск та приниження з боку колишнього чоловіка ОСОБА_6, що можна розглядати як психологічне насильство; на ОСОБА_5, за її словами, здійснюється негативний вплив з боку чоловіка у вигляді погроз, маніпуляцій, обезцінення та газлайтингу. Додатковим фактором впливу можна вважати маніпулювання потребами дитини; після спілкування з колишнім чоловіком у ОСОБА_5 спостерігаються прояви гострого стресу, психологічного виснаження, високого рівня тривожності та її можна назвати постраждалою від психологічного насильства; якщо малолітній ОСОБА_7 буде проводити частину часу із матір'ю та окремо із батьком в іншому місті, це може мати негативний вплив на дитину та на клієнтку.

Згідно з висновком спеціаліста-психолога від 15.06.2018 року (т. 2 а.с. 9-14) у ОСОБА_7 формується синдром відчуження від батьків, що шкодить його психологічному благополуччю. Сформована ситуація вимагає рішення з точки зору подальшого благополуччя дитини, для цього необхідно організувати зустрічі ОСОБА_7 із батьком у м. Запоріжжя в присутності матері, в іншому випадку, якщо батьки не можуть контролювати свої особисті неприязні стосунки, то в присутності психологів, психотерапевтів, які б допомоги відновити зруйновану взаємодію.

Висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування від 23.06.2018 року за зверненням ОСОБА_6, який не містить в собі будь-яких мотивів прийнятого рішення, (т. 2 а.с. 44) доцільним визначено наступний спосіб участі ОСОБА_6 у вихованні сина, а саме шляхом визначення зустрічей ОСОБА_6 із ОСОБА_7 у присутності матері ОСОБА_5 другу суботу місяця та другу неділю місяця протягом чотирьох годи без права виїзду за межі м. Запоріжжя.

Оцінюючи у сукупності досліджені в судовому засіданні пояснення учасників, показання свідків та письмові докази, суд попередньої інстанції дійшов наступних висновків.

Враховуючи пояснення ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_5, надані нею як відповідачем, а також показання її в якості свідка, свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, а також переписку між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, а відповідачем не спростовані доводи позивача щодо перешкоджання ОСОБА_6 у спілкуванні та участі у вихованні сина. Суд не погодився з тим графіком зустрічей ОСОБА_6 із ОСОБА_7, що запропонований органом опіки та піклування, оскільки передусім протирічить інтересам дитини, такий порядок очевидно порушує принцип рівності батьків у реалізації свого права вільно спілкуватись із дитиною та брати участь у її виховання, та не відповідає меті відновлення доброзичливих та довірчих стосунків між позивачем та його сином.

При визначенні графіку побачень та спільного відпочинку ОСОБА_6 із сином, суд врахував запропонований позивачем графік побачень, а також свої власні міркування, оскільки відповідачеві пропонувалось висловитись з приводу запропонованого позивачем графіку, натомість остання від цього відмовилась, наполягаючи на відмові у позові, у такий спосіб розпорядившись своїми правами щодо надання заперечень по суті спору. За таких обставин, враховуючи те, що на час розгляду справи позивач постійно проживає у м. Харків, суд вважав доцільним встановити наступний графік спілкування ОСОБА_6 із ОСОБА_7, а саме шляхом визначення періодичних побачень з неповнолітнім ОСОБА_7, кожну другу суботу кожного місяця з 10.00 години до 18.00 години та кожен четвертий тиждень місяця в період часу з 10.00 години суботи до 15.00 години неділі у м. Запоріжжя з правом відвідування культурних та розважальних закладів під час побачень без присутності ОСОБА_5. Враховуючи, що ОСОБА_7 досяг того віку, коли він може перебувати певні періоди часу без матері, адже фізично він від матері не залежить, а слід враховувати лише їх психологічний зв'язок, тож суд не вбачає підстав забороняти ОСОБА_6 залишати сина на ніч раз на місяць, що відповідатиме також інтересам позивача, який має приїжджати до м. Запоріжжя.

При цьому суд також вважав за доцільне надати право під час побачень позивача з сином відвідувати культурні та розважальні заклади, що, на переконання суду, сприятиме нормальному та всебічному розвитку ОСОБА_7 Вирішуючи питання щодо необхідності присутності під час побачень позивача з сином також і матері дитини - відповідача ОСОБА_5, суд, враховуючи складні стосунки між сторонами, вважає недоцільним визначати обов'язковою присутність відповідача при зустрічах позивача із сином, оскільки ОСОБА_7 досяг віку, коли він може тимчасово перебувати за відсутності матері, а конфлікти між сторонами, на переконання суду, не сприятимуть психологічному комфорту дитини та можуть привести до негативних наслідків для ОСОБА_7 Також суд вважав справедливим та доцільним зобов'язати відповідача ОСОБА_5 заздалегідь перед запланованим часом побачення ОСОБА_6 із ОСОБА_7 повідомляти позивача про місце перебування ОСОБА_7, адже з урахуванням проживання ОСОБА_6 у іншому місті ця необхідність обумовлюється потребою останнього спланувати поїздку до м. Запоріжжя. Суд також вбачав потрібним визначити і час для спільного відпочинку ОСОБА_6 з сином влітку протягом тридцяти календарних днів поспіль з можливістю виїзду до м. Харків, адже, на переконання суду це відповідатиме не лише принципу рівності батьків у спілкуванні з дитиною, а і інтересам самого ОСОБА_7, адже умови для його тимчасового проживання у батька є, а відвідування нового міста сприятиме розширенню його кругозору, отриманню нових навичок та досвіду, а також відновленню його зв'язку з бабусею та дідусем ОСОБА_6. Суд також вважав законним та справедливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 щодо зобов'язання відповідача не обмежувати позивачеві можливості спілкуватись із сином за допомогою будь-яких засобів зв'язку, які не передбачають перебування тих, хто спілкується, в одному місці, адже за поясненнями відповідача своїх власних засобів зв'язку ОСОБА_7 не має, тож відповідач і має забезпечити можливість такої форми спілкування батька із сином.

З вказаними висновками суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 150 ч. 1, 2 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 153 СК України гарантує право матері, батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Як вказує ст. 155 ч. 1, 2 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 157 ч. 2, 3 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини.

Стаття 158 СК України вказує, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Оскільки всупереч вимогам чинного законодавства органом опіки та піклування надано висновок, який жодним чином не мотивований в зв'язку з чим, неможливо встановити чим керувалась Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування надаючи висновок, то суд першої інстанції обґрунтовано визначив їх самостійно з урахуванням думки учасників провадження.

Згідно ст. 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремою, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини, зокрема батько зобов'язаний приймати участь у вихованні дитини постійно, а не тільки за домовленістю із матір'ю. Не врахування цього при вирішенні спору і встановлення способу спілкування позивача з дитиною виключно за домовленістю з відповідачем, може протиправно обмежити його участь у вихованні дитини.

В матеріалах справи відсутні докази того, що батько є людиною яка зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами та інші причини щодо обмеження позивача у спілкуванні з неповнолітнім сином.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року (далі Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як вказує ст. 9 ч. 3 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування

Таким чином, суд при вирішенні спору виходив насамперед з найкращих інтересів дитини з принципів рівності прав батьків щодо участі у вихованні дитини та забезпечення вільного та безперешкодного спілкування батьків з дитиною.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Апеляційний суд зауважує на тому, що у даній справі є не спростованим те, що батько любить дитину, бажає з нею спілкуватись, бажає брати участь у її вихованні навчанні, дитина досягла віку який їй дозволяє бути з батьком у відсутність будь-кого з родичів, дитина є хлопчиком, до цього неодноразово без матері знаходилась в іншому населеному пункті за місцем проживання батька, і жодних негативних наслідків виявлено не було, свідки вказують на прихильність дитини до батька, на бажання спілкуватись хлопчика з батьком. У справі не встановлено жодної обставини яка б вказувала на негативний вплив батька на свою рідну дитину. Тому якнайширша участь батька у вихованні хлопчика, за вказаних обставин в першу захищає інтереси дитини, яка повинна отримувати любов та опіку від обох батьків, що вплине на її вірне сприйняття повноцінної родини та на позитивне психічне та фізичне зростання.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд на тривалий термін дозволив батьку без матері спілкуватись з дитиною, в тому числі і в нічний час - не вказують на те, що це зашкодить інтересам дитини. Адже суд надав батьку законне (передбачене законом) право на участь у вихованні своєї рідної дитини, яке було обмежене матір'ю. Тому побоювання матері за сина, викладені в апеляційній сказі, носять більш емоційний характер, ґрунтуються в першу чергу на образі на колишнього чоловіка, та на намаганні створити комфорт у своїй новій сім'ї. А посилання матері на те, що вона не може спокійно і врівноважено спілкуватись з колишнім чоловіком (позивачем у цій справі) вказує перш за все на неможливість їх спільної, при наймі на даний час до можливого примирення, спілкування в присутності дитини, а тому суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про встановлення спілкування батька з дитиною без присутності матері. Бо це буде перш за все в інтересах дитини оскільки суперечки між батьками та натягнутість відносин негативно вплине на емоційний стан самої дитини.

Доводи апеляційної скарги в тому числі і що судом першої інстанції винесено рішення, яке суперечить інтересам дитини та є явно упередженим по відношенню до відповідача; що судом першої інстанції при постановці рішення не в повній мірі врахований висновок психолога ОСОБА_8; щодо наявності психологічного зв'язку дитини з батьком, та безпідставно взятий до уваги висновок психолога, який консультував позивача; про неможливість в межах Запоріжжя надавати позивачеві сина для спілкування у нічний час; що мати не чинить жодних перешкод у спілкуванні батька та дитини, тому відсутній предмет спору; що судом не допитано всіх свідків відповідача, що порушує принцип змагальності сторін у справі; судом при постановці рішення не враховано небажання дитини спілкуватися з батьком - не знайшли своє підтвердження, та зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Необхідно зазначити також те, що при всіх запереченнях матері, у неї зберігається ніким не оспорене та не обмежене право проживати з дитиною в тому числі і в нічний час, її виховувати, спілкуватись з нею у значно більшому, в декілька разів, проміжку часу ніж у батька, при їх рівному праві на спілкування з їх спільною дитиною.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається зокрема розподіл судових витрат. Судовий збір відповідно до ст.133 ЦПК України є видом судових витрат. І згідно ст. 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, розподіл судових витрат при розгляді справи є обов'язком суду і не може вважатися позовною вимогою сторони, а тому доводи апеляційної скарги з приводу необґрунтованого стягнення суми судового збору з відповідача є хибними.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 07 грудня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков