Дата документу 05.12.2018 Справа № 333/831/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/831/16Головуючий у 1-й інстанції Наумова І.Й. Повний текст рішення складено 17.09.2018 року
Пр. № 22-ц/807/1029/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою та відсотків за прострочення виконання грошових зобов'язань

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, який у подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 106-108, 132-134) та в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 161220,00 грн. та суму відсотків за прострочення виконання грошових зобов'язань в розмірі 18920,8 грн., та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 01 травня 2013 року ОСОБА_4 взяв у нього в борг 2900,00 доларів США та зобов'язався їх повернути до 15.05.2013 року. Ця обставина підтверджується розпискою від 01.05.2013 р. Дану суму вона передала відповідачу в присутності ОСОБА_5 16 червня 2013 року відповідач знов звернувся до неї та пояснив що у нього тяжко захворіла дружина на онкологію, попросив на її лікування ще 50000,00 грн. та обіцяв повернути всю суму до 01.08.2014 року. Гроші на лікування були потрібні терміново, тому вона без вагань зайняла кошти. У зв'язку з тим, що у вказаний термін відповідач не зміг повернути суму боргу, та у зв'язку з знеціненням гривні та неможливістю сплати боргу в короткий термін, вона та відповідач домовились, що борг відповідач буде повертати у доларовому еквіваленті. Позивач зазначає, що угода про визначення грошового еквіваленту боргового зобов'язання за договором займу від 16.06.2013 р. в іноземній валюті повністю відповідає чинному законодавству, а саме ст.ст. 3, 524 ЦК України. 15 червня 2015 р. була складена додаткова розписка, де відповідач підтверджує, що він взяв у борг 50000,00 грн., що є еквівалентом станом на 16.06.2013 року - 6260,00 доларів США. В цій же розписці відповідачем вказано, що він повернув частину боргу у розмірі 1250,00 доларів США. Сума боргу залишається 5000,00 доларів США, та він зобов'язується 2500,00 доларів США повернути до 22.06.2015 року і ще 2500,00 доларів США до 31.12.2015 року. Позивач вказує, що 01.08.2015 року вона отримала від відповідача 1000,00 доларів США і 05.08.2015 року, ще 900,00 доларів США, та його заборгованість за цієї розпискою складає 3100,00 доларів США. Таким чином, ОСОБА_2 заборгував їй 2900,00 доларів США за розпискою від 01.05.2013 року та 3100,00 доларів США за розпискою від 16.06.2013 року, а всього сума боргу складає 6000,00 доларів США, що на момент подачі позовної заяви, згідно курсу НБУ (26,87 грн. за 1 долар США) складає 161220,00 грн.

Позивач також зазначала, що неодноразово зверталась до ОСОБА_2 з проханням повернути грошові кошти, однак відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Відповідач прострочив виконання грошових зобов'язань за договорами займу від 01.05.2013 р. та від 16.06.2013р., у зв'язку з чим позивач вимагає сплати відповідачем 3% річних за весь час прострочення виконання даних зобов'язань.

Термін прострочення виконання зобов'язання за договором займу від 01.05.2013 р. склав 1631 день (від 15.05.2013 р. по 02.11.2017 р.). Таким чином, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором займу від 01.05.2013р. складає: 388, 75 дол. США (2900 дол. США х 3% х 1631 день : 365 днів), що складає - 10445,71 грн. (388,75 х 26,87).

Термін прострочення виконання зобов'язання за договором займу від 16 червня 2013 р. на 02.11.2017 р., з урахуванням угоди від 15 червня 2015 р. склав:

- на суму 2500 дол. США із строком повернення боргу 22.06.2015 року, - 864 дні;

- на суму 2500 дол. США із строком повернення боргу до 31.12.2015 року, - 671 день.

Таким чином 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором займу від 16 червня 2013р. складає :

- на першу суму повернення - 177,53 дол. США (2500 дол. США х 3% х 864 дні : 565днів), що складає - 4770,53 грн. (177,53 х 26,87);

- на другу суму повернення 137,87 дол. США (2500 дол. США х 3% х 671 день : 365днів), що складає - 3704,56 грн. (137,87 х 26,87).

Загальна сума відсотків за прострочення виконання грошових зобов'язань за вищевказаними договорами займу складає - 18920,8 грн. (10445,71 грн. + 4770,53 грн. + 3704,56 грн.)

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2016 року (т.с. 1 а.с. 4) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2016 року (т.с. 1 а.с. 9) за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову у цій справі, накладено арешт на квартиру № 39 в б. № 1 по вул. Олімпійській в м. Запоріжжя до вирішення даного спору по суті.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2016 року (т.с. 1 а.с. 15-16) позов позивача у цій справі задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2017 року (т.с. 1 а.с. 25) зазначене заочне рішення суду у цій справі скасовано в порядку задоволення заяви відповідача про його перегляд та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2018 року (т.с. 1 а.с. 46-47) у задоволенні заяви відповідача про скасування вжитих заходів забезпечення позову у цій справі відмовлено.

Постановою Апеляційного суду запорізької області від 19 квітня 2018 року (т.с. 1 а.с. 73-75) апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2018 року у цій справі залишено без змін.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2018 року (т.с. 1 а.с. 202- 206) позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) суму боргу у розмірі 161220,00 грн. та 3% річних у розмірі 15466,89 грн., що разом складає 176686,89 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 2051,25 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 212-224) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_3 понесені судові витрати.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 1 а.с. 228).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 229) апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною скаргою відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 1 а.с. 231).

Позивач ОСОБА_3 своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі не скористалась.

Проте, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання 05 грудня 2018 року належним чином повідомлена апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 1 а.с. 234) позивач ОСОБА_3 не з'явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_3 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника за довіреністю (т.с. 1 а.с. 94) ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_2 та представника останнього за договором - адвоката (т.с. 1 а.с. 67-70) ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх з'явившихся учасників цієї справи, зокрема:

- відповідача ОСОБА_2, який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що він особисто писав всі три вищезазначені розписки від 01.05.2013 року, від 16.06.2013 року та від 15.06.2015 року, але грошей за першою розпискою від 01.05.2013 року він не отримував; оригіналів цих розписок у нього на руках немає, він визнає, що вони знаходяться на руках у позивача ОСОБА_3, суд першої інстанції оглядав розписки у судовому засіданні, чому не посвідчив їх копії у справі, йому невідоме, він не заперечує, щоб оригінали розписок були оглянуті апеляційним судом у даному судовому засіданні, він кошти за розпискою від 16.06.2013 року у гривневому еквіваленті повернув у повному обсязі, тому безпідставні нарахування 3% річних,

- представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6, який підтримав викладене в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, на запитання апеляційного суду у тому числі зазначав, що вони із відповідачем не надавали суду першої інстанції та не надають зараз апеляційному суду у цій справі будь-якого контррозрахунку боргу та 3% річних, оскільки, вважали та вважають за недоцільне, так як борг відсутній; покази свідка ОСОБА_5 є неналежним доказом у цій справі;суд першої інстанції не врахував в рахунок погашення боргу за другою розпискою 1000,00 доларів США;

-представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, який у тому числі на запитання апеляційного суду надав апеляційному суду оригінали 4-х розписок: розписки ОСОБА_2 від 01.05.2013 року, від 16.06.2013 року та від 15.06.2015 року та розписку ОСОБА_3 від 01.08.2015 з додатковою відміткою від 05.08.2015 року; які зберігаються на руках у ОСОБА_3, та пояснив, що він визнає, що він є співмешканцем ОСОБА_3, вищезазначені кошти, що надавала ОСОБА_3 у позику ОСОБА_2 є їх спільними, але він не заперечував проти цього, кошти надавала у позику саме ОСОБА_7, тому на її ім'я оформлювались розписки ОСОБА_2, ОСОБА_3 із рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала, останнє відповідає її інтересам, оскільки, хоча вона й просила стягнути з відповідача у своїх позовних вимогах 3 % річних за прострочку виконання грошових зобов'язань у сумі 18920,80 грн. та у подальшому цих позовних вимог не змінювала, але суд першої інстанції правильно стягнув 3% річних саме у сумі 15466,89 грн. за уточненим розрахунком позивача, наявним у цій справі, так як при первісному розрахунку відсотків їх адвокат допустився помилки,

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, оглянувши у судовому засіданні оригінали 4-х вищезазначених розписок, що зберігаються на руках у позивача ОСОБА_3, засвідчивши відповідність останнім копій цих розписок у матеріалах цієї справи (а.с. 4-7), дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодилась, останнє в апеляційному порядку не оскаржувала.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 і лише в оскаржуємій частині - в частині задоволення позовних вимог позивача.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі, керувався ст. ст. 5, 12, 13, 78, 81, 141, 158, 259, 263-265 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

В силу вимог ст. 263 ЦПК України 1. судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; 2. законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.3. судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; 4. при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; 5 обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; 6. якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно із ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 2. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 01.05.2013 року ОСОБА_2 взяв у позивача ОСОБА_3 в борг 2900,00 доларів США та зобов'язався їх повернути до 15.05.2013 року без сплати будь-яких відсотків, про що ОСОБА_2 власноруч було написано розписку (а.с.4).

Згідно із розпискою від 16.06.2013 року ОСОБА_2 взяв у позивача ОСОБА_3 в борг 50000,00 грн. та зобов'язався їх повернути до 01.08.2014 року без сплати будь-яких відсотків, про що ОСОБА_2 власноруч було написано розписку (а.с.5).

Згідно із розпискою від 15.06.2015 року була складена додаткова розписка, де ОСОБА_2 підтверджує, що він взяв у позивача у борг 50000,00 грн., що в еквіваленті на 16.06.2013 року складає 6260,00 доларів США. В цій же розписці відповідачем вказано, що він повернув позивачу частину боргу у розмірі 1250,00 доларів США. Залишок боргу складає 5000,00 доларів США, та він зобов'язується 2500,00 доларів США повернути до 22.06.2015 року і ще останню суму повернути до кінця календарного року (а.с.6).

01.08.2015 року позивач отримала від ОСОБА_8 1000,00 доларів США згідно розписки, загальна сума якої складає 5000,00 доларів США і боржником є ОСОБА_9 Борг на 01.08.2015 року складає чотири тисячі доларів США. Дану розписку підписано 01.08.2015 року ОСОБА_10 та ОСОБА_8 Також даною розпискою зазначено, що ОСОБА_10 05.08.2015 року отримано ще 900 доларів США, про що міститься підпис ОСОБА_8 (а.с.7). Отже сума заборгованості за цієї розпискою складає 3100 доларів США.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що він проживає у цивільному шлюбі з ОСОБА_3, яка повідомила, що у її співробітника ОСОБА_2 тяжко захворіла дружина, йому потрібні гроші на лікування дружини у розмірі 3000 доларів США. Він дав ОСОБА_3 2900 доларів США, які при його особистої присутності, передала ОСОБА_2 2900 доларів США, про що останній особисто написав розписку. Через деякий час дружина повідомила, що у ОСОБА_2 померла дружина і він просить 50000 гривень. Потім ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 50000 гривень. В подальшому з'ясувалося, що дружина ОСОБА_2 жива. Він разом з ОСОБА_3, зустрілися з подружжям ОСОБА_2, які пообіцяли повертати частинами борг. Пізніше ОСОБА_8 повернула їм частку боргу у розмірі 1000,00 доларів США та 900,00 доларів США. Іншу частку боргу ОСОБА_2 на їх вимогу відмовляється повертати.

Судом першої інстанції в судовому засіданні оглянуто оригінали даних розписок, які знаходилися у позивача. ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що розписки від 01.05.2013 року, 16.06.2013 року та 15.06.2015 року написані ним власноручно. Дані розписки підтверджують отримання коштів в борг боржником ОСОБА_2 від кредитора ОСОБА_3.

Розписки об'єктивно підтверджують правовідносини, які виникли між сторонами.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України викладеної в постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що між позивачем і відповідачем були укладені договори позики відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив посилання відповідача, що останній був змушений написати розписки під впливом тяжких обставин та внаслідок обману та корисливої недобросовісності позивача, оскільки дані договори позики не визнавались відповідачем недійсними, а також відповідачем не заперечувалось щодо повернення суми боргу у розмірі 1900,00 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідносинами, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).

Ст. 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові .Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Положеннями ч. 1, ч.2 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, у випадку неповернення позичальником суми позики своєчасно борг позичальника складатиме суму позики, проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що у строк погашення грошового зобов'язання, визначений за домовленістю сторонами в розписках, які по суті є договорами позики, ОСОБА_2 не виконав взятих на себе зобов'язань і кошти не повернув.

Дружиною відповідача ОСОБА_8 в рахунок погашення заборгованості за договорами позики, частково повернуто 01.08.2015 року та 05.08.2015 року борг у сумі 1900 доларів США. Залишок боргу складає 6000,00 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на 02.11.2017 року (1 долар США = 26,87 грн. а.с. 109) становить 161220,00 грн.

Представником позивача під час розгляду справи у суді першої інстанції без зміни розміру позовних вимог позивача у цій справі було надано уточнений розрахунок 3% річних за прострочення зобов'язання за договорами позики на суму 15466,89 грн. (т.с. 1 а.с. 198-199), який суд першої інстанції правильно прийняв до уваги у цій справі.

Отже, сума відсотків за прострочення виконання грошових зобов'язань за договором займу від 01.05.2013 р. та за договором займу від 16.06.2013 р. з урахуванням угоди від 15.06.2015 р. про визначення даного зобов'язання в доларах США, складає: 15466,89 грн.(10445,71 грн. + 5 021,18 грн.).

Належні, допустимі докази у спростування правильності цього розрахунку позивача у цій справі відсутні та стороною відповідача не надані.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що відповідач ОСОБА_2 всупереч укладених з ОСОБА_3 договорів позики не виконав умови договорів та не повернув вчасно грошові кошти у розмірі 6000,00 доларів США. Загальний борг, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 становить 161220,00 грн. - сума боргу за розписками від 01.05.2013 року та 15.06.2015 року та 3% річних у розмірі 15466,89 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, висловлену в запереченнях на позов позивача у цій справі, яку відповідач та її представник вважають, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Крім того, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи, зокрема заслуховував пояснення учасників цієї справи, досліджував докази сторін, допитував свідка тощо.

Допит судом першої інстанції в якості свідка у цій справі представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 за згодою останнього не суперечить вимогам ЦПК України.

Крім того, покази цього свідка ОСОБА_5, як доказ, надані стороною позивача суду у цій справі не замість належних допустимих (письмових) доказів у вигляді вищезазначених розписок відповідача від 01.05.2013 року, 16.06.2013 року та 15.06.2015 року, виданих на підтвердження укладення вищезазначених двох договорів позики від 01.05.2013 року та 16.06.2013 року (новація від 15.06.2015 року) та умов останніх, а надані додатково. Тому, прийняття судом першої інстанції цих показів цього свідка до уваги, як додаткового доказу в обґрунтування позову позивача у цій справі, відповідає вимогам ЦПК України.

Розписка відповідача від 15.06.2015 року (а.с. 6) свідчить про новацію боргу відповідача перед позивачем за договором позики від 16.06.2013 року (а.с.5), що відповідає вимогам ст. ст. 1047, 1053 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно виходив у цій справі із презумпції правомірності вищезазначених договорів позики, укладених між сторонами у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останнього у цій справі позовних вимог про визнання недійсними вищезазначених договорів позики з будь-яких правових підстав не заявляли.

Також сторона відповідача не надала суду у матеріали цієї справи копії рішення будь-якого іншого суду в будь-якій іншій справі про визнання недійсними цих договорів позики сторін.

Розписка ОСОБА_3 від 01.08.2015 року з уточненням від 05.08.2015 року (а.с. 7) є розпискою позикодавця на підтвердження отримання повернутої частини боргу лише на суму 1900,00 доларів США за договором позики від 16.06.2013 року (новація боргу 15.06.2015 року).

Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Заперечення сторони відповідача у цій справі ґрунтуються лише на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Хоча, в силу вимог ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування в частині задоволення позовних вимог позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі в частині його задоволення.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема відповідачем ОСОБА_2 та представником останнього апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Однак, встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуємій частині, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті в оскаржуємій частині.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у цій справі або ж його зміни.

Крім того, встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Також в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору (т.с. 1 а.с. 211), сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст.ст. 12, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2018 року в оскаржуємій частині у цій справі залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 07.12.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.