Номер провадження 2/754/1577/18
РІШЕННЯ

Іменем України

09 листопада 2018 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді: Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Гайворонського В.М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що більше чотирьох років перебуває у місці позбавлення волі у Бориспільській виправній колонії № 119 за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Мартусівка, вулиця Бориспільська, 1. В серпні 2016 року мати позивача - ОСОБА_5 звернулась до нього, щоб він зробив нотаріальне доручення на адвоката ОСОБА_2 для переоформлення ? частини квартири АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 20.06.1997 року. 29 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір про надання правової допомоги на предмет укладення договору купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1, яка на підставі приватної власності належить позивачу. 06 вересня 2016 року позивач оформив нотаріальне доручення на ім'я ОСОБА_2 для переоформлення ? частини квартири АДРЕСА_1. 14 вересня 2016 року було оформлено позивачем договір купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1 в інтересах позивача був ОСОБА_6 на підставі доручення, яке оформив йому сам позивач на прохання своєї матері. За цим договором ? частини квартири АДРЕСА_1 переходить у власність ОСОБА_5 (матері позивача) за 450000,00 грн. Саме ОСОБА_2 дуже наполегливо вимагав саме оформлювати передачу Позивачем своїй матері 1/2 частини квартири договором купівлі- продажу і запевнював її, що будь-яким іншим документом (договором дарування) це зможуть оскаржити силовики та заберуть в неї всю уже квартиру. 14 вересня мати позивача виконала свої зобов'язання, а саме передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2500,00 дол. США відразу після закінчення оформлення документів. ОСОБА_2 після закінчення оформлення документів на квартиру запропонував ОСОБА_5 написати від свого імені на його ім'я договір займу на суму 500000,00 грн. нібито для того, щоб оскаржити конфіскацію легкового автомобіля позивача. ОСОБА_5 не повірила ОСОБА_2 про те, що можна так легко за допомогою лише якогось договору займу відсудити конфісковане авто сина і тому пішла на консультацію до кваліфікованого адвоката. Адвокатом було проведено аналіз документів, які оформила і ще мала підписувати якісь договори ОСОБА_5 та роз'яснено помилки, які було зроблено під час оформлення переоформлення ? частини квартири з позивача на ОСОБА_5 ОСОБА_5 після отримання правової консультації перевірила ОСОБА_2 в реєстрі адвокатів, відомості там були відсутні. В кінці вересня 2016 року ОСОБА_5 повідомила ОСОБА_2 про те, що більше не хоче користуватись надалі його так званою «правовою допомогою», тому що він не є адвокатом та ввів її в оману в питанні конфіскації майна. ОСОБА_2 дуже розлютився на таку позицію ОСОБА_5 і пообіцяв її неприємності та дуже багато судових процесів і конфіскації всього її майна на користь ОСОБА_2 Після чого громадянин ОСОБА_2 почав звертатись до Деснянського районного суду м. Києва з безпідставними позовними заявами до ОСОБА_5 та позивача. В ході одного з чергових безпідставних та надуманих позовів ОСОБА_2 до позивача, а саме про визнання договору купівлі-продажу квартир недійсним та стягнення грошових коштів позивач дізнався про існування договору займу з ОСОБА_8 на суму 1000000,00 грн. від 07.09.2016 року підписаним ОСОБА_2 від імені позивача на підставі довіреності від 06.09.2016 року яку позивач надав лише для оформлення продажу квартири. Відповідно до договору займу з ОСОБА_8 від 07.09.2016 року підписаним ОСОБА_2 від імені позивача на підставі довіреності від 06.09.2016 року позивач нібито отримав 07.09.2016 року від невідомого позивачу громадянина ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1000000,00 грн. На вище зазначеному договорі займу є лише підписи ОСОБА_2 і ОСОБА_4 жодних підписів позивача не має і не могло бути, так як він не підписував даний договір і не давав ОСОБА_2 жодних вказівок та повноважень на підписання договору займу з ОСОБА_4 на грошову суму в розмірі 1000000,00 грн. Договір займу підписаний ОСОБА_2 безпідставно та без відома і волі на те позивача і з використанням довіреності, яку позивач надав ОСОБА_2 лише для переоформлення своєї частини квартири на свою матір. В даній довіреності відсутні повноваження підписувати договори займу та отримувати грошові кошти відповідно до підписаних договорів займу. Позивач не отримував ніяких грошових коштів по договору займу і не підписував його та не уповноважував сторонніх осіб для підписання даного договору. Позивач не мав наміру підписувати договір займу і отримувати грошові кошти і на це не було його волі. Вказану угоду ОСОБА_2 вчинив без відома позивача зловживаючи наявністю довіреності та перевищивши свої повноваження, які передбачені в довіреності. У зв'язку з вищевикладеним позивач просив визнати укладений між ним за довіреністю підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_4 правочин, а саме договір займу від 07.09.2016 року недійсним.

Відповідно до ухвали суду від 27 вересня 2017 року по справі відкрито провадження.

На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

09 листопада 2018 року в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Зазначила про те, що договір займу від 07.09.2016 року було підписано представником позивача ОСОБА_2 із перевищенням та зловживанням своїх повноважень в довіреності без волі та згоди на те самого позивача. Позивачу та його родичам, або представникам по закону не було відомо про існування договору займу. Позивачем не надавались повноваження ОСОБА_2 підписувати будь-які договори займу. В довіреності були повноваження бути представником в органах нотаріату з питання оформлення спадщини на ім'я позивача з правом отримання Свідоцтва про право на спадщину, розпоряджатися його нерухомим майном, але навіть по тексту зрозуміло, що дана довіреність не передбачає оформлення жодних договорів саме займу та отримання коштів саме в борг.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 09.11.2018 року просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Допитана в судовому засіданні 29 березня 2018 року у якості свідка ОСОБА_5 вказала на те, що в серпні 2016 року вона звернулась до сина - ОСОБА_3 для того, щоб він зробив нотаріальне доручення на нібито адвоката ОСОБА_2 для переоформлення ? частини квартири АДРЕСА_1, яка належала її сину на праві приватної власності. 06 вересня 2016 року позивач оформив нотаріальне доручення на ім'я ОСОБА_2 для переоформлення ? частини квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_2 наполегливо рекомендував свідку нікому не говорити про оформлення на нього доручення для переоформлення частини квартири, що належала позивачу. Для так званого маскування навіть була вигадана історія про бабусю, яка нібито померла і залишила спадок для позивача і тепер щоб оформити його необхідно зробити доручення на ОСОБА_2 Зразок тексу доручення їй надав особисто ОСОБА_2 та наполегливо просив її нікому не розповідати в колонії для яких цілей насправді запрошений нотаріус в колонію до позивача. 14 вересня 2016 року було оформлено договір купівлі-продажу ? частини квартири АДРЕСА_1 в інтересах позивача був ОСОБА_6 на підставі доручення, яке оформив йому сам позивач на її прохання. В кінці вересня 2016 року вона повідомила ОСОБА_2 про те, що більше не хоче користуватись надалі його так званою «правовою допомогою», тому що він не є адвокатом та ввів її в оману в питанні конфіскації майна. ОСОБА_2 дуже розлютився на таку позицію і пообіцяв їй неприємності та дуже багато судових процесів і конфіскації всього її майна на користь ОСОБА_2 Після чого громадянин ОСОБА_2 почав звертатись до Деснянського районного суду м. Києва з безпідставними позовними заявами. Договір займу підписаний ОСОБА_2 безпідставно та без відома і волі на те її сина і з використанням довіреності, яку позивач надав ОСОБА_2 лише для переоформлення своєї частини квартири на неї. В даній довіреності відсутні повноваження підписувати договори займу та отримувати грошові кошти відповідно до підписаних договорів займу. Позивач не отримував ніяких грошових коштів по договору займу і не підписував його та не уповноважував сторонніх осіб для підписання даного договору.

Заслухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 06 вересня 2016 року ОСОБА_3 було оформлено нотаріальне доручення на ім'я ОСОБА_2

Посвідчення довіреностей здійснюється різними особами у відповідності до норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», а також згідно з Постановою Кабінету Міністрів від 15 червня 1994 року № 419 «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених». У населених пунктах, де є нотаріуси, таке посвідчення здійснюється нотаріусами.

Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_9 та зареєстрована в реєстрі за №853.

У зв'язку з перебуванням довірителя у місці позбавлення волі довіреність підписана в присутності нотаріуса за місцем перебування ОСОБА_3, а саме в Бориспільській виправній колонії №119 за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Мартусівка, вул. Бориспільська, 1.

Як вказує позивач у своїй позовній заяві вказана довіреність була оформлення лише для того, щоб переоформити ? частину квартири АДРЕСА_1.

14 вересня 2016 року між позивачем ОСОБА_3 в інтересах якого діяв ОСОБА_2 на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_9 06 вересня 2016 року за №853 як продавцем та ОСОБА_5 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу ? частки квартири №4, що знаходиться в будинку під №5-А, розташованому по пр. Маяковського в м. Києві.

Як вказує позивач він дізнався про існування договору займу з ОСОБА_8 на суму 1000000,00 грн. від 07 вересня 2016 року, який підписаний ОСОБА_2 від імені позивача на підставі довіреності від 06.09.2016 року, яку позивач надав лише для оформлення продажу квартири.

Відповідно до вказаного договору займу ОСОБА_2, який діє він імені та в інтересах ОСОБА_10 на підставі довіреності від 06 вересня 2016 року та ОСОБА_4 затвердили договір про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3, інтереси якого представляє ОСОБА_2 на умовах солідарної відповідальності під гарантію ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві власності взяв у борг у ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 1000000,00 грн. строком до 30 вересня 2016 року. У випадку неповернення коштів до 30 вересня 2016 року, настають правові наслідки, передбачені ст.ст. 549, 550, 551 ЦК України, а саме пені у вигляді 1 (одного) відсотка від суми займу за кожний день прострочення, що складає 10000,00 грн. Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Згідно розписки, що міститься в матеріалах справи від 01 лютого 2017 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 відповідно до договору займу від 07 вересня 2016 року кошти в розмірі 1000000,00 грн. як тіло займу і пеню за 123 дні прострочи в розмірі одного мільйона двохсот тридцяти тисяч гривень. З моменту отримання коштів, ОСОБА_7 матеріальних претензій до ОСОБА_2 не має, так, як він розрахувався повністю за себе та за ОСОБА_3

В судовому засіданні та в позовній заяві представник позивача наголошувала на тому, що позивач не мав наміру підписувати договір займу і отримувати грошові кошти і на це не було його волі. Вказану угоду ОСОБА_2 вчинив без відома позивача зловживаючи наявністю довіреності та перевищивши свої повноваження, які передбачені в довіреності. При цьому посилалася на норми чинного законодавства, зокрема на ст.ст. 11, 16, 202, 203, 213, 215, 216, 230-236, 635, 637, 1046, 1051 ЦК України.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

Враховуючи наведені норми цивільного законодавства - законодавцем визначено вичерпний перелік підстав з яких позичальник має право оспорити договір позики.

При розгляді справи відповідачем ОСОБА_2 визнано факт того, що безпосередньо з позивачем він не спілкувався щодо необхідності отримання коштів у позику та ОСОБА_3 він кошти не передавав після підписання договору займу.

Обставини визнанні сторонами не підлягають доказуванню в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України.

За змістом ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України передбачені правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Представник позивача при обранні способу захисту права вказувала на положення ст. 229 ЦК України, якою зокрема визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

У зв'язку з вищевикладеним суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до вимог ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Підставою для визнання такого правочину недійсним, стосується лише тих правочинів, які вчиняються особою не самостійно, а через представника. Останній, вчиняючи правочин, не виражає власну волю, його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Як роз'яснено у п.22 Постанови, для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо припускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних та допустимих доказів наявність обставин, які вказують на зловмисну домовленість представника однієї сторони правочину з іншою.

У відповідності до ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Основним правом представника є повноваження діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження не лише надає представникові можливість діяти від імені особи, яку він представляє, а й визначає зміст і межі таких дій, виступаючи як вид і міра можливої поведінки. У свою чергу особа, яку представляють, має право вимагати, щоб представник діяв відповідно до повноваження і в його межах. Представник зобов'язаний діяти в межах наданого йому повноваження і в інтересах того, кого представляє, а після виконання обов'язків - передати права і все отримане за укладеним ним правочином особі, яку він представляє. Особливістю правовідносин представництва є те, що вони виникають і реалізуються не в інтересах того, хто безпосередньо укладає правочин (представника), а з метою здійснення та захисту прав та інтересів того, кого представляють.

При цьому у відносинах добровільного представництва, що ґрунтується на волевиявленні того, кого представляють, представлюваною стороною може бути лише дієздатна фізична особа, яка в змозі вільно сформулювати свою волю і адекватно виразити її ззовні.

У відповідності до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч.ч.1,3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Отже, ст. 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та в установленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також установлює випадки й умови набуття чинності правочином, учиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію про предмет доказування.

Досліджуючи докази надані сторонами по справі та перевіряючи спосіб захисту обраний представником позивача суд приходить до висновку, що стороною позивача не надано будь-якого об'єктивного і переконливого доказу, того, особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, у зв'язку з чим вважає ці обставини позивачем не доведені, а тому позовні вимоги з цих підстав задоволенню не підлягають.

Оскільки в задоволені позову відмовлено повністю, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 200, 223, 235, 258, 259, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 2016, 230, 232, 237, 241, 244 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, про визнання правочину недійсним- залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 19.11.2018 року.

Суддя: Н.Г. Таран