Постанова
Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 405/1856/16-ц

провадження № 61-8519св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Інек Групп»,

представник відповідача Махинько Олександр Вікторович,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 липня 2016 року у складі судді Плохотніченко Л. І. та на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2016 року у складі суддів: Карпенко О. Л., Гайсюка О. В., Фомічова С. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтек Групп» (далі ТОВ «Інтек Групп») про стягнення середнього заробітку.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначав, що з грудня 2014 року від перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював на посаді слюсаря - електромонтажника. 07 травня 2015 року його призвано на військову службу та направлено до військової частини у м. Дніпропетровськ. Згодом він дізнався, що наказом відповідача від 5 травня 2015 року він звільнений із займаної посади, в той час як заяву про своє звільнення не подавав. Заробітну плату йому виплачено у липні 2015 року шляхом перерахування на картковий рахунок.

Позивач, посилаючись на те, що дії відповідача є незаконними та порушують закріплені статтею 119 КЗпП України та статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії працівника, призваного на строкову військову службу в особливий період, оскільки вважав, що за ним мало зберегтися місце роботи, посада та відповідно середній заробіток на підприємстві на час виконання ним військового обов`язку, тому просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати з серпня 2015 року по день ухвалення рішення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю передбачених статтями 116, 117 КЗпП України підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку, оскільки позивач просив про стягнення середнього заробітку, починаючи з серпня 2015 року, в той час як відповідач виплатив належні позивачу суми в липні 2015 року.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав.
Рішення апеляційного суду мотивовано відсутністю передбачених частиною третьою статті 119 КЗпП України та частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку у зв язку з припиненням трудових відносин між сторонами.
17 жовтня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 липня 2016 року та на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2016 року, у якій він просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини, які мають значення для справи, ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано із Ленінського районного суду м. Кіровограда зазначену справу.

14 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ТОВ «Інтек Групп» на касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05 липня 2016 року та на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2016 року, які мотивовані тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга є необґрунтованою, тому вона задоволенню не підлягає.

19 лютого 2017 року вказана справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 лютого 2018 року вказана справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та 13 лютого 2018 року передана судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року зазначену справу призначено до розгляду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Наведені в касаційні скарзі доводи ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Суди встановили, що з 15 жовтня 2013 року позивач працював у ТОВ «Інтек Групп» на посаді слюсаря-електромонтажника.

Наказом відповідача від 5 травня 2015 року ОСОБА_1 звільнений з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з призивом на військову службу до Збройних Сил України.
Звільнення з роботи ОСОБА_1 не оскаржував.
З 22 травня 2015 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на положення статті 119 КЗпП України та статтю 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як на підставу виплати йому відповідачем середнього заробітку за час проходження ним строкової служби.
Відповідно до положень статті 119 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призиву, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову службу, військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
Виходячи зі змісту вказаних норм законодавства працівники, які виконують військовий обов`язок і за якими збережено місце роботи мають право на середній заробіток за місцем роботи.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що трудові відносини між сторонами припинилися внаслідок звільненням позивача з роботи до призиву та проходження строкової військової служби і законність такого звільнення позивач не оскаржив, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених статтею 119 КЗпП України та частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за вказаний ним період.
Апеляційний суд розглянув дану справу, на підставі встановлених наданих сторонами доказів, обставин, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог і заперечень та з додержанням норм матеріального і процесуального права дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права. Самі по собі посилання ОСОБА_1 про те, що він не звертався до відповідача із заявою про звільнення, за наявності наказу про звільнення не оспорюваного позивачем у встановленому законом порядку не дають підстав для висновку про необгрунтування рішення суду.
Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду
ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий М. Є. Червинська
Судді Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. І. Крат
В. П. Курило