РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі Грібінчак К.П.,

за участю представника відповідача - адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що між Публічним акціонерним товариством «Альфа-банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №401382101 від 24.01.2013 року на суму 16798,46 грн. 30.09.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата ОСОБА_3» було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата ОСОБА_3» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вкзаним кредитним договором. 10.10.2016 року між ТОВ «Дата ОСОБА_3» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ, відповідно до умов якого ТОВ «Дата ОСОБА_3» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги до вівсянник І.В. коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основним догоовром. Відповідно до додатку №1-1 до Договору факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_2 в сумі 20 552,76 грн., з яких: 13065,88 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 3,28 грн. заборгованість за процентами та комісією; 7483,60 грн. пеня, штраф, неустойка.

Представник позивача в судове засідання не з»явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином. 29.10.2018 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області представником позивача за довіреністю ОСОБА_4 подано клопотання, в якому позовні вимоги підтримує повністю, просить суд їх задоволити та розгляд справи проводити у її відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, просить застосувати строк позовної давності до даних правовідносин.

Заслухавши думку представника відповідача адвоката ОСОБА_1, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Альфа-банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №401382101 від 24.01.2013 року на суму 16798,46 грн. 30.09.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата ОСОБА_3» було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата ОСОБА_3» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вкзаним кредитним договором. 10.10.2016 року між ТОВ «Дата ОСОБА_3» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ, відповідно до умов якого ТОВ «Дата ОСОБА_3» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» належне йому право вимоги до вівсянник І.В. коштів, що включають в себе суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями та всіма іншими платежами за основним догоовром. Відповідно до додатку №1-1 до Договору факторингу №2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_2 в сумі 20 552,76 грн., з яких: 13065,88 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 3,28 грн. заборгованість за процентами та комісією; 7483,60 грн. пеня, штраф, неустойка.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, четвертоїстатті 631 ЦК Українистроком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов»язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідност. 81 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленихст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 512 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ) кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов»язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов»язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (стаття 513 ЦКУ).

Статтею 514 ЦКУ передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ч. 2 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як доказ невиконання відповідачем умови кредитного договору №401382101 позивачем надано розрахунок та витягу з додатку №1-1 до договору факторингу №2016-1 ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 року, згідно якого загальна сума боргу відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 20 552,76 грн., з яких: 13065,88 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 3,28 грн. заборгованість за процентами та комісією; 7483,60 грн. пеня, штраф, неустойка, але суд не можне визнати зазначений доказ належним та допустимим, так як останній доказ виготовлено шрифтом менше 10 і прочитати а тим більше здійснити перевірку правильності розрахунку неможливо, тому суд не може послатися на нього як належний та недостатній доказ розрахунку заборгованості.

Крім того, суд неодноразово витребовував у позивача документи, необхідні для повного та об»єктивного розгляду і вирішення спору. Проте позивачем такі документи в повному обсязі надані не були.

Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи надані позивачем докази, суд згідно з положеннями статей 77, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази неналежними та недостатніми, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, на їх підставі не можливо встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони не дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно ст. 530 ч. 1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачка в порушення умов кредитного договору та наведених норм ЦК України, свої зобов»язання за кредитним договором належним чином не виконала про що і не заперечила у відзиві на позовну заяву, а лише звернула увагу суду та просила взяти до уваги при вирішенні справи, що вона не була повідомлена про зміну кредитора.

В поясненнях по справі представник позивача зазначила, що на адресу позивачки направлялось повідомлення про відступлення права вимоги, але належних доказів на підтвердження даних обставин до матеріалів справи представником позивача так і не надано, хоча вони витребовувалися судом.

При розгляді справи №6-979цс15 Верховний Суд України у постанові від 23.09.2015 року зробив наступний висновок: відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов»язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов»язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов»язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Тобто, в даному випадку, відповідачка ОСОБА_2 має право не виконувати свого обов»язку новому кредиторові, до надання їй доказів переходу до нового кредитора прав у зобов»язанні, оскільки позивач не довів належними, достатніми та допустимими доказами, що відповідач була повідомлена про зміну кредитора у кредитному зобов»язанні.

Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" не має процесуального права звертатись до ОСОБА_2 з правом стягнення боргу за кредитним договором №401382101 від 24 січня 2013 року.

Поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов»язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов»язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов»язання згідно із частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховним Судом України викладеними у постанові від 06.11.2013 року у цивільній справі № 6-116цс13 та у постанові від 03.06.2015 року у цивільній справі № 6-31цс13.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов»язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов»язання, які деталізують обов»язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов»язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов»язань.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом норми початок перебігу позовної давності пов»язується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності.

Із розрахунку заборгованості наданого позивачем до матеріалів справи, який суд визнав неналежним та недостатнім доказом неможливо встановити коли здійснено останній платіж, але заяві про застосування строків позовної давності представник відповідача стверджує, що Згідно графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, для Позичальника встановлювався розмір щомісячного обовязкового платежу. Остаточною датою повернення кредиту згідно вказаного графіку мало бути 25.01.2016 року.

Із розрахунку заборгованості за кредитом, що доданий позивачем до позовної заяви та повторних пояснень по справі вбачається, що Позичальником було предявлено до погашення залишок суми заборгованості в розмірі 9799,66 грн. по тілу кредиту 26.05.2014 року. Після вказаної дати будь-яких нарахувань по тілу кредиту не відбувалося, що свідчить про те, що саме станом на 26.05.2014 року ОСОБА_2 було пред»явлено суму у розмірі 13065,88 грн. до погашення як заборгованість по тілу кредиту в поному обсязі.

Виходячи з наведеного, про порушення свого права (як кредитора у зобов»язанні) зі сторони боржника у тому ж зобов»язанні (ст.ст. 509, 610, 612 ЦК України), а саме - шляхом невиконання Позичальником обов»язку здійснювати щомісячні платежі на виконання графіку погашення кредиту та, відповідно, і сплати всієї суми тіла кредиту, пред»явленої станом на 26.05.2014 року, позивач, який є правонаступником ПАТ «Альфа-Банк», а тому для нього є обовязковими всі вчинені та невчинені дії первісним кредитором, довідався або міг довідатися з часу прострочення відповідачем чергових платежів в рахунок погашення кредиту та несплати всієї пред»явленої суми тіла кредиту станом на 26.05.2014 року.

Таким чином, оскільки прострочення з боку відповідача щодо сплати кредиту відбулося як вбачається із матеріалів справи ще станом на 26.05.2014 року, про порушення своїх прав, тобто непогашення тіла кредиту та відсотків по ньому, а також пені позивач довідався ще в травні 2014 року.

Натомість, в Рівненський міський суд із позовною заявою позивач звернувся у вересні 2017 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України та однорічного, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, для пені.

Заперечуючи проти позову відповідач просила суд застосувати до позовних вимог позивача наслідки пропуску строку позовної давності.

Згідно із ч.ч. 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З наведеного вище, суд приходить до висновку що, позивачем пропущений строк позовної давності по вимогах даного позову, він звернувся до суду із вимогою про захист свого цивільного права за межами позовної давності, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, відповідно до приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Таким чином, враховуючи вище викладені обставини, а саме, що відповідач ОСОБА_2 не повідомлена належним чином про відступлення права вимоги та просила застосувати строк позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

При вирішенні справи по суті суд керується такими нормами права.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 76 і 81ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" в заявлених нею межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

За наведених вище обставин та з підстав, зазначених в позові, з врахуванням наданих суду позивачем доказів в підтвердження наведених у позовній заяві обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв»язку з їх недоведеністю, в силу чого в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1 600,00 грн. У зв»язку із відмовою у задоволенні позовних вимог суд відповідно до ст. 141 ЦПК України відмовляє у стягненні судових витрат з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 253, 256-258, 266, 267, 512, 514, ЦК України, ст.ст. 12-13, 76, 81, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 12 листопада 2018 року.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_5