Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 297/3024/15-ц

провадження № 61-32953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представники відповідача: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області у складі судді Гал Л. Л. від 21 серпня 2017 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кожух О. А., Куштана Б. П. від 23 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення самочинного будівництва та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він є сусідом відповідачки і межа між їх будинковолодіннями проходила між його житловим будинком і навісом ОСОБА_6 під літерою «Д», який був збудований самочинно, однак пізніше був легалізований рішенням виконавчого комітету Берегівської міської ради Закарпатської області від 27 листопада 2003 року № 574. На підставі рішення виконавчого комітету Берегівської міської ради від 29 вересня 2004 року № 523 «Про надання дозволу на різні види будівництва» відповідачка здійснила реконструкцію вищевказаного навісу під літерою «Д» і перебудувала його в господарську будівлю на відстані близько 60 см від його житлового будинку, що є порушенням вимог Державних будівельних норм (ДБН) 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17 квітня 1992 № 44 (далі - ДБН 360-92**).

З огляду на вказане та посилаючись на те, що спірна будівля перешкоджає нормальному користуванню та розпорядженню його житловим будинком, просив зобов'язати ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні належним йому на праві власності житловим будинком шляхом знесення самочинно збудованої ОСОБА_6 господарської будівлі під літерою «Д» за адресою: АДРЕСА_1. Стягнути із ОСОБА_6 на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 2 000 грн.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 21 серпня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що висновком будівельно-технічної експертизи встановлено лише одне порушення вимог ДБН 360-92**при будівництві будівлі під літерою «Д» (пункт 3.25**), проте позивачем не доведено, що воно порушує його права або інтереси суспільства, не суперечить санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливає на міцність і безпечність цього об'єкту, у зв'язку із чим відсутні підстави для знесення цієї будівлі.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 21 серпня 2017 року змінено в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову. Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи підстави відмови у позові, виходив з того, що будівельними нормами, чинними станом на 1988 рік, було передбачено необхідність дотримання 50 см відстані між будівлями, і таким нормам будівля під літерою «Д» на той час відповідала, а тому її подальша часткова реконструкція без зімни її розмірів не може свідчити про порушення будівельних норм ДБН 360-92** та прав позивача.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що відповідачка самочинно без відповідних документів, без належно затвердженого проекту та з істотними порушеннями будівельних норм і правил здійснила реконструкцію навісу під літерою «Д», збудувавши на його місці іншу господарську будівлю з іншими параметрами, тобто змінила її площу, висоту та звела стіни з цегли.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

У січні 2018 року до касаційного суду надійшли заперечення ОСОБА_6, у яких остання просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що згідно свідоцтва про право власності від 08 серпня 2006 року та свідоцтва про право власності від 11 січня 2014 року співвласником домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку є позивач ОСОБА_4

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 09 грудня 2003 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_2, є відповідачка ОСОБА_6 У даному правовстановлюючому документі спірна будівля під літерою «Д» зазначена як навіс.

З матеріалів інвентарної справи на будинок АДРЕСА_2 судом установлено, що спірна будівля під літерою «Д» була побудована у 1988 році, на той момент зазначена як «навіс», мала буто-бетонний фундамент, стіни з металевої сітки та була покрита шифером.

В акті прийняття до експлуатації від 13 листопада 2003 року та в рішенні №574 виконкому Берегівської міської ради від 27 листопада 2003 року спірна споруда зазначена як піддашок.

У 2015 році господарська будівля під літерою «Д» в інвентарній справі зазначена як будівля для обслуговування житлового будинку. При цьому з опису конструктивних елементів даної споруди вбачається, що фактично лише було змінено матеріал стіни (сітка) будівлі на цеглу. Інші технічні характеристики даної господарської будівлі залишилися незмінними.

В акті розгляду звернення ОСОБА_4 від 04 вересня 2015 року, складеного комісією міської ради, є посилання на рішення Берегівської міської ради №523 від 29 вересня 2004 року «Про надання дозволу на різні види будівництва», згідно якого було проведено реконструкцію навісу «Д» в господарську будівлю з капітальними стінами і в подальшому в технічному паспорті спірна споруда зазначена як будівля для обслуговування житлового будинку.

Відповідно до ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», додаток 3.1., Примітка 7 часткова реконструкція житлових будинків та господарських споруд на окремих садибних ділянках, які побудовані за раніше чинними нормативами, допускається за погодженням з місцевими органами архітектури і містобудування, державного пожежного та санітарного нагляду. В цьому випадку перебудова житлових будинків, їх господарських будівель та гаражів можлива за умови збереження існуючих відстаней між будівлями.

Згідно з вимогами частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на вказане вище відсутні підстави вважати спірну будівлю під літерою «Д» самочинною, оскільки вона була побудована у 1988 році як навіс, а після 2003 року відбулася лише її часткова реконструкція, яка здійснена із збереженням існуючих відстаней між будівлями.

Крім того позивачем не доведено, що вказана будівля порушує його права, оскільки на час її будівництва (станом на 1988 рік) будівельними нормами було передбачено необхідність дотримання 50 см відстані між будівлями, і вона таким вимогам відповідала.

Недоведеність наявності порушених прав є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення апеляційного суду, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило