Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження №22-ц/778/2329/18
головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 серпня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,
секретарОстащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради та апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішенняКомунарського районного суду м. Запоріжжя, ухвалене в м. Запоріжжі 30 березня 2018 року (повне судове рішення складено 4 квітня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_5 до Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради про стягнення моральної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 20.06.2013 року Головний лікар-психіатр Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради ОСОБА_6 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про проведення психіатричного огляду ОСОБА_5 в примусовому порядку з метою запобігання суспільно небезпечних дій. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.06.2013 року заява була задоволена. 11.07.2013 року ОСОБА_5 була примусово доставлена до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради.

12.07.2013 року Головний лікар-психіатр Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради ОСОБА_6 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про госпіталізацію ОСОБА_5 у психіатричну лікарню у примусовому порядку, посилаючись на висновок комісії лікарів-психіатрів від 12.07.2013 року, хоча вказаним висновком не встановлено в неї тяжкого психічного розладу, як це передбачено ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2013 року заява була задоволена.

Зазначені рішення Ленінського та Комунарського районних судів м. Запоріжжя були скасовані рішеннями Апеляційного суду Запорізької області від 08.08.2013 року та від 12.08.2013 року відповідно. В рішенні Апеляційного суду Запорізької області від 08.08.2013 року суд прийшов до висновку про відсутність підстав для направлення до суду заяви про госпіталізацію ОСОБА_5 до психіатричного закладу в примусовому порядку.

Згідно з висновком за результатами клініко-експертної комісії Міністерства охорони здоров'я України від 25.07.2013 року встановлено, що при прийнятті рішення про проведення психічного огляду ОСОБА_5 без її усвідомленої згоди порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», що полягало в недостатньому обґрунтуванні необхідності психічного огляду та відсутності переконання в її відмові пройти психіатричне обстеження добровільно.

18.05.2016 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя було визнано незаконними дії Головного лікаря-психіатра Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради ОСОБА_6 щодо звернення 20.06.2013 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про її психічний огляд у примусовому порядку та щодо звернення 11.07.2013 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про її госпіталізацію у психіатричну лікарню у примусовому порядку.

У зв'язку з протиправними діями посадової особи відповідача ОСОБА_5 була госпіталізована до психіатричного закладу, фактично була позбавлена волі та права свободи пересування з 11.07.2013 року по 26.07.2013 року. У позовній заяві позивачка посилається, що їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість проводження активного громадського життя та інших негативних явищах. Перенесені події призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, чутливість, фіксованість на негативних переживаннях, насторога, переживання щодо її соціальної репутації. Також вона була змушена вживати ліки (таблетки, уколи), дія яких завдавала їй фізичного болю та негативного впливу на її організм, оскільки у зв'язку з онкологічною хворобою їй протипоказані застосування цих ліків. Незаконність госпіталізації принизило її честь та гідність, що до теперішнього часу вимагає додаткових зусиль для відновлення сталих соціальних зв'язків, оскільки позивачка є громадською активісткою, приймає участь у багатьох громадських акціях та заходах.

Позивач просила суд стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 50000 (п'ятдесят тисяч) грн., в решті позову - відмовлено. Стягнуто з Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради є: порушення норм процесуального законодавства, щодо не зупинення провадження у справі до розгляду іншої; суд не з'ясував, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань; щодо правомірності примусової госпіталізації; саме судове рішення було підставою для примусової госпіталізації; відсутність вини відповідача.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення суду в частині визначення розміру стягнутої моральної шкоди та задовольнити її вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги ОСОБА_5 є: опис обставин при яких відбулось затримання для примусової госпіталізації; опис обставин за яких проходило лікування при примусовому знаходженні у психіатричному закладі; про негативний вплив на здоров'я позивачки медичних препаратів, які використовувались при примусовому лікуванні; про наявність моральних страждань до цього часу та про погіршення здоров'я позивачки; про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що обидві апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 11.07.2013 року по 26.07.2013 року, тобто 16 днів знаходилась у Комунальній установі «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради у зв'язку з примусовою госпіталізацією до психіатричної лікарні.

Ці обставини підтверджуються, визнаються та не оспорюються сторонами.

Судом попередньої інстанції також встановлено, що зазначена примусова госпіталізація ОСОБА_5 протягом вказаного періоду проведена безпідставно та порушила права позивача на свободу і приватне життя з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, абонеспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що обов'язковою умовою для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку є - встановлення в особи тяжкого психічного розладу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

20.06.2013 року Головний лікар-психіатр Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради ОСОБА_6 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із заявою про проведення психіатричного огляду ОСОБА_5 в примусовому порядку з метою запобігання суспільно небезпечних дій. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.06.2013 року заява була задоволена. 11.07.2013 року ОСОБА_5 була примусово доставлена до КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради.

12.07.2013 року Головний лікар-психіатр Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради ОСОБА_6 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про госпіталізацію ОСОБА_5 у психіатричну лікарню у примусовому порядку, посилаючись на висновок комісії лікарів-психіатрів від 12.07.2013 року, хоча вказаним висновком не встановлено в неї тяжкого психічного розладу, як це передбачено ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.07.2013 року заява була задоволена.

Зазначені рішення Ленінського та Комунарського районних судів м. Запоріжжя були скасовані рішеннями Апеляційного суду Запорізької області від 08.08.2013 року (т. 1 а.с. 54-56) та від 12.08.2013 року (т. 1 а.с. 57-62) відповідно. В рішенні Апеляційного суду Запорізької області від 08.08.2013 року суд прийшов до висновку про відсутність підстав для направлення до суду заяви про госпіталізацію ОСОБА_5 до психіатричного закладу в примусовому порядку.

Згідно з висновком за результатами клініко-експертної комісії Міністерства охорони здоров'я України від 25.07.2013 року встановлено, що при прийнятті рішення про проведення психічного огляду ОСОБА_5 без її усвідомленої згоди порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу», що полягало в недостатньому обґрунтуванні необхідності психічного огляду та відсутності переконання в її відмові пройти психіатричне обстеження добровільно.

Задовольняючи частково позов, суд попередньої інстанції вказав, що суду не надано жодного доказу того, що підставою для госпіталізації та лікування ОСОБА_5 був встановлений в неї тяжкий психічний розлад. Крім того, суду не надано доказів того, що ОСОБА_5 відмовилась від проходження психіатричного огляду.

Проте, незважаючи на відсутність висновку комісії лікарів-психіатрів про наявність у ОСОБА_5 тяжкого психічного розладу, відповідач не отримав письмової згоди від ОСОБА_5 щодо її психіатричного огляду та госпіталізації та примусово госпіталізував її до психіатричної лікарні, де проводив примусове лікування протягом 16 днів.

Такі дії відповідача суд першої інстанції вважав незаконними та визнаючи дії відповідача незаконними, суд також виходив з практики Європейського суду з прав людини, яка ототожнює примусову госпіталізацію до психіатричного закладу з позбавленням волі.

В окремих рішеннях Європейського суду з прав людини зазначалося, що людина не повинна позбавлятися волі, доки не доведено, що людина є хворою, психічна хвороба має бути такого ступеню та характеру, які б виправдовували обов'язкове позбавлення волі, одним з необхідним елементів законності позбавлення волі психічно хворих є відсутність свавілля; позбавлення волі є такою суворою мірою, що воно може бути виправданим лише коли інші засоби, менш жорстокі, були недостатні для захисту особистого та суспільних інтересів (Справи: Коровіни проти Росії, Загідуліна проти Росії), необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (Справа «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року ,п. 39, Series A № 33).

У справі «Заїченко проти України (№2)» Європейський суд також наголосив на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48). Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв'язку з відмовою зазначеної особи з'явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, неможна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само).

Суд попередньої інстанції також в оскаржуваному рішенні зазначив, що суду не надано доказів того, що, встановлений комісією лікарів-психіатрів діагноз ОСОБА_5 виправдовував її обов'язкове позбавлення волі протягом 16 днів.

Трактування ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод дає таке тлумачення: «кожен має право на свободу та особисту недоторканість», «нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні по справі «Акопян проти України» (Заява № 12317/06) вказує на те, що для того, щоб встановити чи мало місце «позбавлення свободи», треба врахувати цілу низку чинників, які постають у конкретній справі. Поняття позбавлення свободи поєднує у собі як об'єктивний елемент, а саме тримання особи в обмеженому просторі протягом значного періоду часу, так і суб'єктивний елемент, тобто відсутність достовірної згоди особи на таке тримання (див. рішення від 16 червня 2005 року у справі «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, пп. 71 і 74, ЄСПЛ 2005-V).

Статтею 3 Конституції України «найвищою соціальною цінністю визнано людину, а її права, свободи та їх гарантії відповідно до вимог цієї статті мають визначати зміст і спрямування діяльності держави», також ст.55 Конституції України передбачає, що «кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від правопорушень і протиправних посягань».

Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності, а ст.297 ЦК України визначає, що гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Право на повагу до його гідності є одним із небагатьох абсолютних прав людини, тобто таким, яке за жодних обставин не може бути обмежене.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено право кожної людини на свободу пересування, тобто вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В даній справі суд попередньої інстанції встановив, що мало місце тримання ОСОБА_5 протягом 16 днів в обмеженому просторі за відсутності її згоди на таке тримання. Примусова госпіталізація ОСОБА_5, тобто поміщення її в стаціонар психіатричної лікарні, призвела до ізоляції останньої від суспільства, вона була позбавлена волі та права свободи пересування.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина перша статті 1167 ЦК України визначає загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобов'язання. До них належать: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), причинний зв'язок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою, вина.

У пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Звертаючись до суду з позовом, як зазначив суд попередньої інстанції, ОСОБА_5, також мотивувала свої вимоги тим, що під час примусової госпіталізації вона змушена була вживати ліки: уколи, таблетки, що призвело до моральних переживань у зв'язку з самовільним вибором лікаря способу лікування без її дозволу та без врахування її супутніх захворювань, в тому числі онкологічної хвороби.

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні по справі «Акопян проти України» (Заява № 12317/06) вказав, що згідно із практикою Суду медичне втручання, здійснене проти волі заявника, становить втручання у його право на приватне життя, зокрема у право на фізичну недоторканість (див. рішення у вищезазначеній справі «Гласс проти Сполученого Королівства»(Glass v. the United Kingdom), п. 70, та «X. проти Фінляндії» (X v. Finland), заява № 34806/04, п. 212, ЄСПЛ 2012 (витяги)). На відміну від вищенаведених висновків за статтею 3 Конвенції, суд вважав, що фактів стосовно примусової госпіталізації та лікування заявниці у період, що розглядається, достатньо для висновку, що ці заходи становили втручання у її фізичну недоторканність, а відтак - у її приватне життя.

Суд попередньої інстанції погодився із доводами позову щодо того, що внаслідок лікування проведеного установою-відповідачем мало місце втручання у приватне життя ОСОБА_5, у зв'язку з чим вона перенесла моральні страждання.

Вирішуючи питання щодо відповідальності саме Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної радиза спричинену моральну шкоду, суд першої інстанції виходив з того, що саме лікарі психіатричної лікарні визначали тривалість та лікувальну програму ОСОБА_5 і тому саме відповідач повинний був довести суду, але не довів того, що проведене лікування протягом 16 днів в умовах психіатричного стаціонару було вчинене відповідно до Наказу Міністерства охорони здоров'я № 59 від 05.02.2007 р. «Про затвердження клінічних протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю "Психіатрія"».

Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 Статуту Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, затвердженого рішенням Запорізької обласної ради від 24.11.2011 року Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» є закладом охорони здоров'я, що входить до складу об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області і підпорядкована управлінню охорони здоров'я Запорізької обласної державної адміністрації (а.с.234). Фінансування установи проводиться за рахунок коштів обласного бюджету (пункт 6.2. Статуту).

Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий рахунок в банку, печатку суб'єкта господарювання із власним найменуванням встановленого зразка, штампи та інші реквізити юридичної особи, здійснює бухгалтерський облік, веде статистичну звітність у встановленому законом порядку (пункт 4.1. Статуту).

Згідно з пунктом 4.6. розділу 4 Статуту Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради може від свого імені укладати угоди, набувати майнові та особисті права, нести обов'язки, бути позивачем та відповідачем у всіх судових органах.

З огляду на вищенаведене, суд в оскаржуваному рішенні, дійшов висновку про те, що Комунальна установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради є належним відповідачем у цій справі.

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Право на ефективний засіб юридичного захисту) зазначено, що «кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Суд першої інстанції при цьому вважав, що впродовж неправомірного тримання ОСОБА_5 у психіатричній лікарні вона була не в змозі вільно користуватися своїми правами та керувати своїм життям. Отже, суд дійшов висновку, що позивачка зазнала моральної шкоди, яка має бути відшкодована психіатричною лікарнею.

Відносно доводів представника відповідача Волошиної Є.В. в суді першої інстанції, такі ж доводи викладені і в апеляційній скарзі, щодо передчасності позову суд не прийняв, оскільки порушення прав позивача з боку відповідача по цій справі встановлені самостійно та не ґрунтуються на рішенні від 18.05.2016 року Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

При цьому апеляційний суд окрім іншого зазначає, що дійсно при розгляді цієї справи суд ґрунтував своє рішенні на самостійному встановленні обставин та не посилався преюдиційність інших судових рішень та не застосовував правила ч. 4 та ч. 5 ст. 82 ЦПК України. Окрім цього, на час апеляційного розгляду у цій справі, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2016 року, яким визнано незаконними дії Головного лікаря-психіатра Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради щодо звернення до Ленінського районного суду м. Запоріжжя та окремо до Комунарського районного суду м. Запоріжжя 20 червня 2013 року та 11 липня 2013 року відповідно із заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_5 у психіатричну лікарню у примусовому порядку, постановою Апеляційного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року - залишено без змін.

Суд попередньої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення у цій справі встановив, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню. В судовому засіданні знайшов підтвердження факт неправомірних дій з боку відповідача у відношенні позивачки. Суд врахував, що відповідачка є особою похилого віку. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, матеріальне становище відповідача. Крім того, суд при визначенні розміру компенсації моральної шкоди виходив з позиції, призначеної Європейського суду з прав людини у справі «Заїченко проти України» (№2), яка також стосується порушень прав людини у зв'язку з свавільним поміщенням до психіатричного закладу та виходячи із засад розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, вважав достатньою сатисфакцією компенсації моральної шкоди - 50000 грн. які і стягнув з відповідача.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Доводи скарги КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради про те, що суд не з'ясував, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань є помилковими.

Так, суд ухвалюючи оскаржене рішення вірно послався окрім іншого і на рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Акопян проти України» (Заява № 12317/06) вказав, що згідно із практикою Суду медичне втручання, здійснене проти волі заявника, становить втручання у його право на приватне життя, зокрема у право на фізичну недоторканість (див. рішення у вищезазначеній справі «Гласс проти Сполученого Королівства» (Glass v. the United Kingdom), п. 70, та «X. проти Фінляндії» (X v. Finland), заява № 34806/04, п. 212, ЄСПЛ 2012 (витяги)). На відміну від вищенаведених висновків за статтею 3 Конвенції, Європейський суд вважав, що фактів стосовно примусової госпіталізації та лікування заявниці у період, що розглядається, достатньо для висновку, що ці заходи становили втручання у її фізичну недоторканність, а відтак - у її приватне життя.

А відтак, встановлений факт примусової госпіталізації вже є достатнім доказом того, що особа, яка незаконно утримувалась поза її волі в психіатричному закладі є достатнім та беззаперечним доказом того, що вона зазнала при цьому моральних страждань розмір компенсації який і визначає суд.

Інші доводи апеляційної скарги КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради в тому числі і щодо правомірності примусової госпіталізації; що саме судове рішення було підставою для примусової госпіталізації; відсутність вини відповідача; невірним застосуванням судом норм законодавства; про відсутність підстав для задоволення позову не знайшли своє підтвердження, та зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався апелянт в суді першої інстанції, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_5 на обставини при яких відбулось затримання її для примусової госпіталізації; опис обставин за яких проходило лікування при примусовому знаходженні у психіатричному закладі; на негативний вплив на здоров'я позивачки медичних препаратів, які використовувались при примусовому лікуванні; на наявність моральних страждань до цього часу та про погіршення здоров'я позивачки; про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Зазначені у апеляційній скарзі доводи ОСОБА_5 зводяться до власного в більшості емоційного погляду на оцінку вірно вирішеного судом питання щодо розміру компенсації моральної шкоди.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційних скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради та апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 серпня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: