Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 501/1930/16-ц

провадження № 61-25674св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 серпня 2016 року у складі судді Смирнова В. В., додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 вересня 2016 року у складі судді Смирнова В. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» (далі - ТОВ «Арма Факторинг»), в якому з урахуванням уточнень та з посиланням на статті 203, 215 ЦК України просив суд: визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27 січня 2016 року, укладений між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_5; визнати договір іпотеки від 23 січня 2007 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, зареєстрований під номером 54, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В. М. припиненим та скасувати відповідну заборону.

Рішенням Іллічівського міського суду від 26 серпня 2016 року, з урахуванням додаткового рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 вересня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 серпня 2016 року та додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 вересня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

04 квітня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 серпня 2016 року, додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скраги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не правильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення необґрунтованих рішень.

У липні 2017 року від ОСОБА_5 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення, в якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилити, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 серпня 2016 року, додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, викладені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 січня 2007 року між ОСОБА_8 та АКІБ «УкрСиббанк» (нині - ПАТ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0.

23 січня 2007 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений іпотечний договір, згідно з пунктом 1.1 якого іпотекодавець (ОСОБА_4.) передає в іпотеку нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 42,60 кв. м, торговою - 40,8 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,

На забезпечення виконання кредитного договору було укладено договір поруки, зокрема із ОСОБА_5

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСибанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору факторингу клієнт (ПАТ «УкрСибанк») зобов'язується передати у власність фактору (ТОВ «Кей-Колект»), а фактор - прийняти «права вимоги» та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

27 січня 2016 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Арма Факторинг» було укладено договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки.

Згідно з пунктом 1.1 вказаного договору факторингу клієнт (ТОВ «Кей-Колект») зобов'язується передати у власність фактору (ТОВ «Арма Факторинг»), а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

27 січня 2016 року між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_5 було укладено договір відступлення права вимоги за основним боргом та за договором іпотеки.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору відступлення права вимоги «первісний кредитор» (ТОВ «Арма Факторинг») відступає «новому кредитору» (громадянці України ОСОБА_5.) належне «первісному кредиторові» «право вимоги» за «кредитним договором» та «договорами забезпечення».

Пунктом 2.1.1 вказаного договору зазначено, що «новий кредитор» зобов'язаний перерахувати «первісному кредиторові» суму відшкодування (компенсації) за відступлення «права вимоги» за «кредитним договором», «договорами забезпечення» в розмірі 3 500,00 грн.

Сума сплаченого відшкодування (компенсації), а також сума різниці між номінальною вартістю відступленого права вимоги за «кредитним договором» та сумою сплаченого відшкодування (компенсації) не є платою/винагороди «первісному кредиторові» за здійснення відступлення «права вимоги».

Обов'язковою ознакою передачі прав вимоги за договорами факторингу, укладених 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСибанк» та ТОВ «Кей-Колект» та 27 січня 2016 року між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Арма Факторинг», є платність.

За договором відступлення права вимоги за основним боргом та за договором іпотеки від 27 січня 2016 року, укладеного між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_5, відступлення права вимоги здійснено безоплатно.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року у справі № 6-301цс15.

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що договір від 27 січня 2016 року, укладений між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_5 є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

При цьому суди попередніх інстанцій, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог про визнання договору іпотеки від 23 січня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, зареєстрованого за № 54, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Шевченко В. М. припиненим та скасування відповідної заборони.

Вказані висновки судів попередніх інстанцій відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається заявник у скарзі, були предметом дослідження судом першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 серпня 2016 року, додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 26 серпня 2016 року, додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська