Ухвала

Іменем України

19 листопада2018 року

м. Київ

справа № 345/923/18

провадження № 61-46228ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу та штрафних санкцій за невиконання зобов'язань,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_5, у якому просив стягнути з відповідача на його користь 233 280 грн 94 коп. боргу, з яких: 159 180 грн - основного боргу, 25 251 грн 66 коп. - відсотків за користування коштами, 5 593 грн 93 коп. - 3 % річних від простроченої суми, 43 255 грн 35 коп. - пеня.

Позов мотивовано тим, що 16 жовтня 2016 року на підставі розписки сторони уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 передав в строкове користування ОСОБА_5 6 000 дол. США терміном повернення до 01 січня 2017 року.

ОСОБА_4 зазначав, що вказаною розпискою не встановлено розмір процентів та порядок їх нарахування, у зв'язку з чим він має право на отримання відсотків за користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України.

Також позивач зазначав, що прострочивши виконання умов договору, окрім основної суми боргу, боржник зобов'язаний сплатити йому 3 % річних від простроченої суми за період з 05 січня 2017 року по 05 березня 2018 року та пеню, яка виступає засобом забезпечення виконання цих зобов'язань.

Посилаючись на те, що у визначений розпискою строк ОСОБА_5 зобов'язання не виконав та борг не повернув, ОСОБА_4 просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 190 025 грн 59 коп. боргу за договором позики від 16 жовтня 2016 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових втрат.

Скасовано захід забезпечення позову - накладення арешту в межах суми позову у розмірі 233 280 грн 94 коп. на нерухоме майно гараж АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна НОМЕР_1, що належить ОСОБА_5

Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, скасування заходів забезпечення позову скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 159 180 грн заборгованості за договором позики та 5 593 грн 93 коп. - 3 % річних від простроченої суми за період з 05 січня 2017 року по 05 березня 2018 року, а всього 164 773 грн 93 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення пені змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на застосування Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

В решті рішення в цій частині залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у справах з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті провадження, якщо, зокрема, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Судом установлено, що 16 жовтня 2016 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 позику в сумі 6 000 дол. США, яку зобов'язався повернути до 01 січня 2017 року, про що складено відповідну розписку.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, врахував невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики, дійшовши обґрунтованого висновку про стягнення з нього суму боргу, розмір якого визначено згідно з вимогами закону з урахуванням трьох процентів річних.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року за наслідками розгляду справи № 10 цс 18.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині стягнення процентів за користування коштами відповідно до положень статті 1048 ЦК України, врахував вказану позицію Верховного Суду, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про їх стягнення у період з 05 січня 2017 року по 05 березня 2018 року, тобто, після спливу строку виконання основного зобов'язання, задоволенню не підлягають.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексувстановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, судами попередніх інстанцій правильно враховано, що укладена між сторонами розписка не містить погодження щодо її стягнення як під час дії договору, так і у випадку прострочення виконання зобов'язання.

Із оскаржуваних судових рішень, доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року та постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу та штрафних санкцій за невиконання зобов'язань відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
В. М. Коротун
В. П. Курило