Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 569/6578/16-ц

провадження № 61-12232св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

представник позивача адвокат ОСОБА_5,

відповідач приватне акціонерне товариство «Рівнетурист»,

представник відповідача Климець Іван Олексійович,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року у складі судді Ковальова І. М. та на рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2016 року у складі суддів: Гордійчук С. О., Бондаренко Н. М., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» (далі ПАТ «Рівнетурист») про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього

заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

ОСОБА_4, посилаючись на те, що в день звільнення вона не отримала заборгованість по заробітній платі за період з 02 жовтня 2000 року по 15 червня 2001 року, просила суд стягнути з відповідача на її користь: заробітну плату в розмірі, що належить до сплати, але не менше розрахованої згідно мінімальної заробітної плати в сумі 1008,90 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 червня 2001 року по 01 травня 2016 року включно у сумі 22030,60 грн; моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Рівнетурист» на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі, що належить до сплати, але не менше розрахованої мінімальної заробітної плати в сумі 1008,90 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для стягнення з відповідача на користь невиплаченої позивачу заробітної плати за період з 02 жовтня 2000 року по 15 червня 2001 року. Позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню у звязку з пропуском позивачем строку для звернення до суду з такими вимогами.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_4 оскаржила рішення суду в цій частині до апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди скасовано, позовні вимоги в цій частині задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 1000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 200 грн у відшкодування моральної шкоди, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване наявністю підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду. При цьому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає визначенню із урахуванням наявності спору між позивачем та відповідачем з приводу належних до виплати сум, істотності та розміру невиплаченої позивачу заробітної плати.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року та на рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2016 року, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, тому підлягають скасуванню у звязку з неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди не застосували норми закону, які підлягали застосуванню, а застосували закон, який не регулює спірні правовідносини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано із Рівненського міського суду Рівненської області зазначену справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року зазначену справу призначено до розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

На час розгляду справи колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року та на рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2016 року не надходили.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та скасування рішення апеляційного суду в цій частині.

Суди встановили, що 5 квітня 1982 року позивач прийнята на роботу в Автогараж ОСПЄ на посаду мийника автобусів, в подальшому працювала на різних посадах цього підприємства, яке неодноразово перейменовувалось.

02 липня 2002 року позивач звільнена з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, проте, належні їй при звільненні суми не виплачені в повному обсязі, а саме заробітна плата за період з 02 жовтня 2000 року по 15 червня 2001 року.

Встановивши факт невиплати позивачу при звільненні заробітної плати за період з 02 жовтня 2000 року до 15 червня 2001 року, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги у цій частині. Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погодився. Фактично в частині вирішення цих позовних вимог судові рішення ніким не оскаржуються.

В задоволенні позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у відшкодуванні моральної шкоди суд першої інстанції відмовив у звязку з пропуском позивачем строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України для звернення до суду.

Апеляційний суд, виходячи з того, що позивач не пропустила строк для звернення до суду, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, скасувавши рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд помилково застосував принцип співмірності та зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Виходячи з того, що між сторонами виник спір про стягнення невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати за період з 16 червня 2001 року по 01 травня 2016 року, і позовні вимоги про її стягнення задоволені в повному обсязі, - відсутні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, рішення апеляційного суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивач, їх тривалість, розмір невиплаченої суми, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність передбачених статтею 237-1 КЗпП України підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в частині відшкодування моральної шкоди, визначивши розмір її відшкодування виходячи зі встановлених обставин справи, засад розумності та справедливості.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміні рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2016 року в частині стягнення з приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки

розрахунку при звільненні в розмірі 22030,60 грн. (двадцять дві тисячі тридцять грн 60 коп.)

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2016 року в частині відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2016 року в частині стягнення заробітної плати в розмірі 1008,90 грн (одну тисячу вісім грн 90 коп.) залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В.

П. Курило