Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 181/703/15-ц

провадження № 61-5294св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яка підписана ОСОБА_4, на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року у складі судді: Гончаренко О. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року у складі суддів: Максюти Ж. І., Макарова М. О., Прозорової М. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулось з позовом до ОСОБА_2 третя особа: ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява обґрунтована тим, що 31 березня 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №96022, за яким було відкрито відновлювальну кредитну лінію з встановленим лімітом у розмірі 220 000 гривень на строк з 31 березня 2011 року по 31 березня 2016 року. ПАТ «Астра Банк» надав позичальнику кредит в розмірі та в строки, передбачені кредитним договором. 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та позивачем укладено договір купівлі-продажу, згідно якого право вимоги до боржників переходить до ПАТ «Дельта Банк».

Для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором № 96022 від 31 березня 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 96022/П2 від 31 березня 2011 року, відповідно до умов якого, поручитель приймає на себе зобов'язання відповідати у повному обсязі по зобов'язанням ОСОБА_3, визначеним.

Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, виникла заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року складає 209 606,01 грн, з яких: 151 196,99 грн - тіло кредиту, 58 404,77 грн - відсотки та 4,25 грн - пеня, яку позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що стягнення заборгованості одноосібно з поручителя не відповідає умовам укладеного договору поруки та чинному законодавству, оскільки таке стягнення можливе лише солідарно з боржником. Банк скористався своїм правом на стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором № 96022 від 31 березня 2011 року з іншого поручителя ОСОБА_5 відповідно до договору поруки № 96022/П1 від 31 березня 2011 року, а тому стягнення цієї ж суми з другого поручителя ОСОБА_2 призведе до подвійної відповідальності відповідача за одним і тим самим зобов'язанням, що не відповідає положенням статті 61 Конституції України.

У вересні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося з касаційною скаргою, у якій просило оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи не врахували те, що: позичальник належним чином умови кредитного договору не виконує; позивач має право вимагати виконання зобов'язання як від позичальника, так і від поручителя, так і від обох одночасно; стягнення відбувається за різними договорами поруки

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 січня 2017 року справу призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що згідно кредитного договору № 96022, укладеного 31 березня 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_3, остання отримала кредитний ліміт в розмірі 220 000 гривень. 02 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та позивачем укладено договір купівлі-продажу, згідно якого право вимоги до боржників переходить до ПАТ «Дельта Банк»

Для забезпечення виконання зобов'язань перед кредитором по поверненню кредиту, був укладений договір поруки № 96022/П2 від 31 березня 2011 року між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_2 приймає на себе зобов'язання перед кредитором відповідати у повному обсязі по зобов'язанням ОСОБА_3, визначених кредитним договором № 96022 від 31 березня 2011 року.

Згідно пункту 2.1 договору поруки № 96022/П2 від 31 березня 2011 року, укладеного між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2, сторони цього договору визначають, що у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком нарівні з позичальником за кредитним договором. Банк має право вимагати виконання зобов'язань за кредитним договором як від позичальника, так і від поручителя, так і від них обох одночасно. Банк, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від іншого солідарного боржника. Відповідно до пункту 4.1 цього ж договору, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2016 року у справі № 181/702/15-ц стягнуто з ОСОБА_5, як поручителя за договором поруки № 96022/П1 від 31 березня 2011 року, на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 96022 від 31 березня 2011 року, в загальному розмірі 209 601,76 грн.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого.

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

ПАТ «Астра Банк» укладав окремі договори поруки для забезпечення виконання кредитного договору № 96022 від 31 березня 2011 року: (а) з ОСОБА_2 - договір поруки № 96022/П2 від 31 березня 2011 року; (б) ОСОБА_5 - договір поруки № 96022/П1 від 31 березня 2011 року. Ці договори не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою. Відтак, вказані особи не несуть солідарної відповідальності перед позивачем.

Відповідальність поручителя ОСОБА_2 перед позивачем є солідарною разом з ОСОБА_3 як боржником за основним зобов'язанням.

Відтак, з огляду на солідарний обов'язок перед кредитором позичальника-боржника за основним зобов'язанням і поручителя ОСОБА_2, кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

У цій справі заявлені позовні вимоги до поручителя ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 96022 від 31 березня 2011 року.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11 договору поруки) про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі № 6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Проте суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції, не врахував, що кредитор має право вибору звернення з вимогою до боржника і поручителя чи до будь-кого з них окремо, тане встановив чи направлялася вимога поручителю, з якого моменту почалося прострочення боржника, який строк поруки. З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права (частина третя статті 411 ЦПК України). Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яка підписана ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року скасувати.

Передати справу № 181/703/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило