Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 299/673/16-ц

провадження № 61-33636 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачів: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

третя особа - приватний нотаріус Виноградівського нотаріального округу Рішко Олена Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2017 року у складі судді Трагнюка В. Р. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Виноградівського нотаріального округу Рішко О. І., про визнання договору довічного утримання недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх дід - ОСОБА_11, який 24 грудня 2015 року уклав з ОСОБА_8 договір довічного утримання, за умовами якого власником будинку АДРЕСА_1 став відповідач.

Вважали, що їх дід - ОСОБА_11 - був психічно хворим та на час укладення вищевказаного договору довічного утримання не міг усвідомлювати значення своїх дій або керуватись ними, тому вважали спірний договір на підставі статті 225 ЦК України недійсним.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили суд визнати договір довічного утримання, укладений 24 грудня 2015 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_8, недійсним.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта обласної психіатричної лікарні м. Берегово Закарпатської області від 14 лютого 2017 року на момент укладення договору довічного утримання від 24 грудня 2015 року дід позивачів - ОСОБА_11 - міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Отже, вимоги позивачів про визнання спірного договору довічного утримання недійсним безпідставні, оскільки позивачами належними та допустимими доказами не підтверджено, що їх дід - ОСОБА_11 - не міг усвідомлювати значення своїх дій при укладенні вищевказаного договору.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2017 року апеляційна скарга представника ОСОБА_6 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачами свої вимоги про те, що їх дід - ОСОБА_11 - не міг усвідомлювати значення своїх дій при укладенні спірного договору довічного утримання належними та допустимими доказами не підтверджено. А відповідно до висновку судово-психіатричного експерта обласної психіатричної лікарні м. Берегово Закарпатської області від 14 лютого 2017 року на момент укладення договору довічного утримання від 24 грудня 2015 року дід позивачів - ОСОБА_11 - міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, який позивачами не спростовано.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення вимог процесуального законодавства позивачам було відмовлено у задоволенні клопотання про проведення посмертної комплексної судової психологічно-психіатричної експертизи, яка необхідна для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи. Висновок судово-психіатричного експерта обласної психіатричної лікарні м. Берегово Закарпатської області від 14 лютого 2017 року є безпідставним, оскільки дід позивачів - ОСОБА_11 - неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, у тому числі у зв'язку з психічними розладами. Отже, такі обставини могли вплинути на стан здоров'я ОСОБА_11, тому на час укладення спірного договору довічного утримання він не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що згідно з висновком судово-психіатричного експерта обласної психіатричної лікарні м. Берегово Закарпатської області від 14 лютого 2017 року на момент укладення договору довічного утримання від 24 грудня 2015 року дід позивачів - ОСОБА_11 - міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Отже, факт абсолютної неспроможності позивачами не доведено, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 28 вересня 2016 року № 6-1531 цс 16.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про те, що вимоги позивачів про визнання спірного договору довічного утримання недійсним безпідставні, оскільки належними та допустимими доказами, факт перебування ОСОБА_11 на час укладення спірного договору утакому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій або не міг керувати ними (тимчасовий психічний розлад), не підтверджено, що є їх процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Доводи касаційної скарги про те, що у порушення вимог процесуального законодавства судами позивачам було відмовлено у задоволенні клопотання про проведення посмертної комплексної судової психологічно-психіатричної експертизи безпідставні, оскільки судом за клопотанням позивачів таку експертизу було призначено (а.с. 78-80, т. 2).

Посилання касаційної скарги на те, що висновок судово-психіатричного експерта обласної психіатричної лікарні м. Берегово Закарпатської області від 14 лютого 2017 року є безпідставним, оскільки дід позивачів - ОСОБА_11 - неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, у тому числі у зв'язку з психічними розладами висновків судів не спростовують, так як лікування останнього за відповідні періоди не може підтверджувати того, що ОСОБА_11 на момент укладення спірного договору перебував утакому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк