693/694/18
2/693/358/18
РІШЕННЯ

Іменем України

30.11.2018 м. Жашків

Жашківський районний суд Черкаської області

в складі: головуючого судді - Шимчика Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Середюк О.А.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жашків цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину земельних ділянок.

В обгрунтування позовних вимог вказала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 05 червня 1993 року.

07 квітня 2017 року рішенням Жашківського районного суду Черкаської області шлюб між сторонами було розірвано.

Під час шлюбу за згодою позивача ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 29 липня 2005 року придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: вул. Ватутіна, 10, м. Жашків, Черкаська область.

Вказане придбане за згодою позивача майно належало сторонам на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу будинку від 29 липня 2005 року.

В той же день 29 липня 2005 року за відповідачем ОСОБА_2 було оформлено право власності на земельні ділянки: кадастровий номер :01:001:1329, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (державний акт від 25.08.2005р. серії ЯА 475510) та кадастровий номер :01:001:1330, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (державний акт від 25.08.2005р. серії ЯА 475511), згідно цивільно-правової угоди, на яких розташований будинок і споруди.

Оскільки позивач та відповідач вже не є подружжям, виникла необхідність провести поділ спільно нажитого за час шлюбу майна. Вирішити питання мирним шляхом сторонам не вдалося. Тому позивач була змушена звернутися із позовом про поділ спільного майна подружжя до суду.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року, яке набрало законної сили у березні 2018р., за позивачем було визнано право власності на 1/2 частину вищевказаногобудинку з надвірними будівлями і спорудами.

Оскільки ст.334 ЦК України встановлено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації, то позивач звернулася до державних органів щодо проведення реєстраційних дій.

11 червня 2018 року ОСОБА_1 отримала Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого за нею зареєстровано право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: вул. Ватутіна, 10. м. Жашків, Черкаська область.

Право власності на земельні ділянки, на яких знаходиться будинок і споруди, було оформлено на імя відповідача. На даний час виникла необхідність вирішити питання про поділ земельних ділянок, на яких знаходиться будинок і споруди. Вирішити питання мирним шляхом не вдалося.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Майном відповідно до ч.1 ст.190 та ст.179 ЦК України є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в березні 2010 року доповненій пунктом 18-2, роз'яснюється, що якщо на такій (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу (ЗК) України, та статтею 377 Цивільного кодексу (ЦК) України.

Згідно пункту 4 розділу «Спори, що виникають із сімейних відносин» висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України, за перше півріччя 2012р., у разі якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в силу статей 24,33 Кодексу про шлюб та сім'ю у подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв'язку з тим, що для обслуговування цього будинку виділено у власність земельну ділянку, то у чоловіка, за яким визнається право власності на частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку (постанова Верховного Суду України від 11 червня 2012 року в справі № 6-66цс11).

Такої позиції дотримується численна судова практика. Причому навіть, якщо на подарованій земельній ділянці побудовано будівлю, що є спільною власністю подружжя, у разі розділу такого будинку присуджується частина земельної ділянки, пропорційна частці у праві власності.

Стаття 120 ЗК України, стаття 377 ЦК України регулюють перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок. По-перше, як відомо, спільна сумісна власність подружжя належить подружжю, незалежно від того, на чиє ім'я видано і оформлено документи, тобто подружжя не набувають права власності в момент вирішення спору про розділ майна, так як відбувається поділ вже належного майна. По-друге, у вищезазначених статтях 120 і 377 встановлено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти.

Все вищесказане (як свідчить судова практика) стосується і земельної ділянки, придбаної одним з подружжя до шлюбу або подарованої.

Відповідно до п.п. г п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004р. із змінами від 19.03.2010р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно

з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі

відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди,

укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК (435-15), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року

N 997-V (997-16) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦКУ і статті 120 ЗКУ в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року №1702-VI (1702-17).

У п.18-2 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) зокрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку,

будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗКУ, 377 ЦКУ (435-15).

За вказаних обставин позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на ? частину земельних ділянок:кадастровий номер :01:001:1329, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (державний акт від 25.08.2005р. серії ЯА 475510) та кадастровий номер :01:001:1330, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (державний акт від 25.08.2005р. серії ЯА 475511), розташованих по вул. Ватутіна, 10 у м. Жашків Черкаської області.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 просила задовольнити позовні вимоги позивача ОСОБА_1, посилаючись на те, що за ОСОБА_1 було визнано право власності на ? частину житлового будинку, розташованого на земельній ділянці по вул. Ватутіна, 10 у м. Жашків Черкаської області, а тому відповідно до норм ст. 120 ЗК України до позивача одночасно перейшло право власності і на частину земельних ділянок, на яких розташований будинок.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що земельні ділянки йому подаровані, а тому є його особистою приватною власністю.

Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ч.1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частин 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Положеннями ч.1 ст.19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що, виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом установлені наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який на підставі рішення Жашківського районного суду Черкаської області 07 квітня 2017 року був розірваний.

Установлено, що за період шлюбу подружжя на підставі договору купівлі-продажу будинку від 29 липня 2005 року придбало майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: вул. Ватутіна, 10, м. Жашків, Черкаська область та був оформлений на імя відповідача ОСОБА_2

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: вул. Ватутіна, 10, м. Жашків, Черкаська область, було визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину вказаного житлового будинку.

12 червня 2018 року позивач ОСОБА_1 зареєструвала право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого за адресою: вул. Святкова (Ватутіна), 10, м. Жашків, Черкаська область, що підтверджуєтьсяВитягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №127286821.

29 липня 2005 року на підставі договорів дарування земельних ділянок відповідач ОСОБА_2 отримав у дар земельні ділянки розмірами 0,0549 га та 0,05489 га, надані для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані по вул. Ватутіна, 10 у м. Жашків Черкаської області.

У відповідності ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

25 серпня 2005 року ОСОБА_2 було оформлено право власності на вказані земельні ділянки та отримано: державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯА №475510 площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:002:0818, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯА №475511 площею 0,0097 га, кадастровий номер :01:002:0819, призначену для ведення особистого селянського господарства.

Ст. 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16 лютого 2018 року, вбачається, що за ОСОБА_2 25.08.2005р. згідно державного акта Серії ЯА №475510 було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:001:1329, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16 лютого 2018 року, вбачається, що за ОСОБА_2 25.08.2005р. згідно державного акта Серії ЯА №475511 було зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0097 га, кадастровий номер :01:001:1330, призначену для ведення особистого селянського господарства.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці данні встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів; показань свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.ч.1, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовними вимогами, посилаючись на норму ст.120 Земельного Кодексу України та Постанову Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», просить суд визнати за нею право власності на ? частину земельних ділянок, оскільки за позивачем ОСОБА_1 визнано та зареєстровано право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого за адресою: вул. Святкова (Ватутіна), 10, м. Жашків, Черкаська область, який розташований на цих земельних ділянках.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в березні 2010 року доповненій пунктом 18-2, роз'яснюється, що якщо на такій (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу (ЗК) України, та статтею 377 Цивільного кодексу (ЦК) України.

Згідно ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків та обєктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, суд не погоджується з посиланням позивача на вищевказані норми, оскільки їхнім змістом передбачено лише перехід права власності на земельну ділянку, яка була надана у користування та у подальшому була приватизованою, а також була придбана разом із житловим будинком та господарськими будівлями, але при цьому не передбачено перехід права власності на земельну ділянку, яка була подарована на підставі договору дарування.

Частиною 1 статті 57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до п.п.23, 24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне

майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК) (2947-14). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу,

але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. У п.29 зазначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК (2947-14), ст.52 ЦК (435-15) майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Статтею 41 Конституції України передбачено: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану; конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом; використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У відповідності до ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 pоку підставами виникнення права приватної власності є:

1. Праця громадян є основою створення i примноження їх власності.

2. Громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Таким чином, вищевказані земельні ділянки отримані ОСОБА_2 на підставі договорів дарування під час шлюбу є його особистою приватною власністю і не підлягають поділу.

У такому разі земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд можливо виділити лише у користування, шляхом установлення земельного сервітуту.

Ст.98 ЗК України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

У відповідності до ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Проаналізувавши пояснення учасників процесу та норми чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:001:1329, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельна ділянка площею 0,0097 га, кадастровий номер :01:001:1330, призначена для ведення особистого селянського господарства, не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки були подаровані відповідачу ОСОБА_2 на підставі договорів дарування і являються його особистою приватною власністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.12 Закону України «Про власність» від 07.02.1991p., п.п.23, 24, 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя», ч.1 ст.81, ч.1 ст.120, ст.125 Земельного кодексу України,ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, ст.ст. 368, 369, 377 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.2, ч.1 ст.4, ч.ч.1,2 ст.12, ч.1 ст.13, ч.1 ст.19, ч.ч.1,2 ст.76, 77, 78, ч.ч.1,6 ст.81, 258, 263, 265, 272-273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину земельних ділянок відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 5 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07.12.2018р.

Головуючий суддя: Роман Васильович Шимчик