Справа № 463/448/18
Провадження № 2/463/1031/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Нора Н.В.

при секретарі Кисиличин М.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним та переведення прав і обовязків покупця, суд

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідачів про визнання договору дарування удаваним та переведення прав і обовязків покупця.

Позов мотивує тим,що вона є власником 1/3 квартири №5, в будинку №31 на вул. К.Левицького в м.Львові. Власником 1/9 вказаної квартири була відповідач ОСОБА_4. 29 березня 2017 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування згідно умов якого новим власником 1/9 частини вказаної вище квартири став відповідач ОСОБА_3. Вказує,що відповідачем ОСОБА_3 в присутності гр. ОСОБА_6 було повідомлено про те,що відповідачу ОСОБА_4 він грошові кошти за спірну частку квартири. Тому вважає даний правочин удаваним з огляду на його оплатний характер. Вважає, що фактично між відповідачами укладено договір купівлі продажу частини квартири, оскільки на підставі оспорюваного правочину відповідач ОСОБА_3 отримав у власність частину квартири, натомість відповідач ОСОБА_4 отримала за відчуження нерухомості грошові кошти. Стверджує,що укладаючи між собою договір дарування частини квартири,відповідачі фактично приховали інший правочин, а саме договір купівлі-продажу частини квартири, який вони насправді вчинили, внаслідок чого були порушені її права як співвласника квартири, який має переважне право на купівлю частки у спільній частковій власності.

Тому з врахуванням наведених вище мотивів просить визнати удаваним договір дарування частини квартири від 29.03.2017 року, реєстровий номер 924, посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою ОСОБА_7; застосувати до правовідносин,що виникли норми ст.235,362 ЦК України та перевести права і обов»язки покупця за договором дарування частини квартири від 29.03.2017 року, реєстровий номер 924, посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою ОСОБА_7, на неї, ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні наведеним мотивам позову, просили позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилась, про день та час судового розгляду справи була повідомлена належним чином, скерувала до суду заяви про проведення судового розгляду справи в її відсутності. Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, з невідомих суду причин, про розгляд справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Враховуючи представлені докази, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності, проти чого позивач та її представник не заперечили.

Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання не з»явилась, згідно поданих нею письмових пояснень, останній належить 2/9 частки квартири №5 в будинку №31 на вул.К.Левицького в м.Львові, позивачу, яка є її дочкою належить 1/9 частка даної квартири. Вказує,що з огляду на оплатний характер оспорюваного договору дарування, вважає,що між відповідачами насправді було укладено договір купівлі- продажу, проте даний договір був оформлений у вигляді договору дарування виключно з метою позбавлення її та позивачки переважного права на купівлю спірної частки квартири. Тому вважає,що позов підлягає до задоволення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав,що 07 грудня 2017 року в його присутності відповідач ОСОБА_3 повідомив, що між ним та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір дарування частини квартири №5, що знаходиться у місті Львові по вул. К.Левицького, будинок 31 у розмірі 1/9, на підставі якого він отримав у власність зазначену квартиру, натомість ним було передано відповідачу ОСОБА_4В, грошові кошти за набуту ним у власність частину квартири.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено,що позивач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8) ОСОБА_9 є співвласником квартири №5, в будинку №31 на вул. К.Левицького в м.Львові на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №18404 від 11 квітня 1994 року, виданого відділом приватизації міської адміністрації (а.с.13).

Згідно договору дарування частини квартири від 29 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Звернигородського району Черкаської області, відповідач ОСОБА_4 подарувала,а відповідач ОСОБА_3 прийняв в дар 1/9 частину трикімнатної квартири №5 в будинку №31, що знаходиться по вул. К.Левицького в м.Львові (а.с.11-12).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Приписами ч. 1 ст. 718, ч. 2 ст. 719 ЦК України встановлено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій сторона (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ОСОБА_1 вважає, що насправді між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було вчинено договір купівлі-продажу, а сторонами договору нотаріально посвідчено укладання договору дарування з метою приховування цього правочину.

Отже, предметом спору є визнання удаваним договору дарування від 29 березня 2017 року, укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року при розгляді справи за N 6-1026цс16.

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен указати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Як зазначено в узагальненні Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 р. спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права;2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов'язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Так, у судовому засіданні позивач та її представник як на доказ того,що спірний договір дарування є удаваним посилались лише на покази свідка ОСОБА_6, який показав суду, що в його присутності відповідач ОСОБА_3 повідомив, що між ним та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір дарування частини квартири №5, що знаходиться у місті Львові по вул. К.Левицького, будинок 31 у розмірі 1/9, на підставі якого він отримав у власність зазначену квартиру, натомість ним було передано відповідачу ОСОБА_4В, грошові кошти, разом з тим суд критично оцінює покази даного свідка та не приймає їх до уваги, оскільки останній повідомив, що про факт передачі грошових коштів за вказану вище частку в квартирі йому відомо з слів відповідача ОСОБА_3, що не є належним та допустимим доказом того, що факт передачі грошових коштів за відповідну частку квартири мав місце.

Крім цього, в судовому засіданні не знайшло підтвердження, що сторони договору дарування свідомо, з певною метою отримання користі, уклали договір, який не відповідав насправді встановленим між ними правовідносинам.

Також, на підтвердження факту укладання між сторонами договору купівлі-продажу позивачем не надано належних та допустимих доказів сплати обдарованим, відповідачем ОСОБА_3 дарувальнику ОСОБА_4 певної грошової суми за отримане майно.

За таких обставин суд ставить під сумнів, що внутрішня воля сторін при укладенні даного правочину була направлена на укладання договору купівлі-продажу.

Під час розгляду справи позивач та її представник не довели, що сторони спірного договору умисно оформили договір дарування, щоб приховати договір купівлі-продажу і такий зовнішній вияв правочину став наслідком навмисних дій його учасників, їх змови з метою одержання певної користі усіма або принаймні одним із них.

Враховуючи наведені і встановлені судом обставини, відсутністю зі сторони позивача та її представника належних і допустимих доказів на підтвердження позову, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позов не підлягає задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню з відповідачів, поверненню підлягає сплачені позивачкою на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 57 000 грн.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 235 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5 про визнання договору дарування удаваним та переведення прав і обовязків покупця відмовити.

Повернути ОСОБА_1 кошти, внесені нею на депозитний рахунок суду в розмірі 57000 грн. згідно квитанції № 0.0..1 від 05.06.2018р.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Апеляційного суду Львівської області або через місцевий суд до Апеляційного суду Львівської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 17.08.2018 року.

Суддя: Нор Н. В.