ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2866/16-ц

Головуючий у першій інстанції - Жук М.І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/7/18

Чернігівський апеляційний суд у складі

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі - ОСОБА_3, Чернігівська міська рада,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Чернігівської міської ради про скасування рішення Чернігівської міської ради та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку,

місце ухвалення рішення суду - м. Чернігів,

дата складання повного тексту судового рішення - 24 червня 2016 року.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_3, Чернігівської міської ради, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення 14 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 27 лютого 2007 року в частині передачі ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки розміром 0,0521 га для обслуговування житлового будинку, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 26 березня 2007 року на ім'я ОСОБА_3, і скасувати його державну реєстрацію.

У мотивування своїх вимог зазначив, що оспорюваним рішенням міськради йому та ОСОБА_3 було передано безоплатно у власність земельні ділянки для обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 площею відповідно 0,0513 га та 0,0608 га, на підставі якого були видані Державні акти на право власності на земельну ділянку. Згідно свідоцтва про право власності від 08 жовтня 1991 року він є власником 2/3 частин житлового будинку за вищевказаною адресою, а відповідач - 1/3 частки, тобто земельна ділянка для обслуговування житлового будинку повинна була надаватись їм згідно з приписами ч. 4 ст. 120 ЗК України пропорційно до часток у праві власності на будинок. У порушення наведеної норми йому виділена менша за розміром земельна ділянка від його частки у праві власності, а ОСОБА_3 - відповідно більша.

Рішенням від 22 червня 2018 року Деснянський районний суд м. Чернігова у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовив у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на ухвалення рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням процесуальних норм, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції двічі необґрунтовано відмовив стороні позивача у задоволенні клопотання про витребування оригіналів актів встановлення і погодження меж земельної ділянки та призначення у справі почеркознавчої експертизи для встановлення справжності підписів позивача у вказаних документах, чим порушив вимоги ст.ст. 1, 5, 10, 143 ЦПК України.

Позивач стверджує, що у районного суду не було законних підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки про порушення свого права йому стало відомо лише на початку 2016 року, а саме, коли він переглянув сайт публічної кадастрової карти і дізнався про загальний розмір спірної земельної ділянки та про розмір земельної ділянки, яку приватизувала ОСОБА_3

У запереченнях на апеляційну скаргу, поданих в порядку ст. 298 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання заперечень), представник Чернігівської міської ради, вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, просить у її задоволенні відмовити.

Представник вказує, що згідно з технічним паспортом до житлового будинку станом на 03 червня 2006 року ОСОБА_3 була власником частини будинку площею 49,2 кв.м, а ОСОБА_4 - власником частини будинку площею 62,7 кв.м, тобто станом на 2006 рік частки у власності жилого будинку не відповідали правовстановлюючим документам, виданим у 1991 році, і відповідач володіє часткою, яка перевищує 1/3 частину.

Звертає увагу на ту обставину, що відповідно до генерального плану з технічного паспорту сторін земельна ділянка по АДРЕСА_1 розділена парканом, між співвласниками жилого будинку склався певний усталений порядок користування, і відповідно до цього порядку сторони і набули у власність земельні ділянки. Згода ОСОБА_4 щодо площі земельної ділянки 0,0608 га, яка надавалась ОСОБА_3 та, на думку позивача, не відповідає вимогам ч. 4 ст. 120 ЗК України, відображена у актах встановлення та погодження меж земельної ділянки і засвідчена особистим підписом позивача.

Стверджує, що порушення прав ОСОБА_4 оскаржуваним рішенням міської ради та виданим на його підставі державним актом не вбачається, і судом правомірно було застосовано наслідки пропущення строку позовної давності, оскільки позивачу ще у 2006 році було відомо про приватизацію земельної ділянки при погодженні її меж з відповідачем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач у справі ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 177). Ухвалою від 23 липня 2018 року Апеляційний суд Чернігівської області залучив ОСОБА_2 до участі у справі правонаступником позивача ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 206).

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції щодо мотивів відмови у задоволенні позову таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у жовтні 2006 року був проінформований про розмір земельної ділянки, яка безоплатно передавалась відповідачу для обслуговування її частки будинку, та, виходячи з положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, застосував до спірних правовідносин наслідки спливу трирічного строку позовної давності. Також суд констатував, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про неправомірність дій органу місцевого самоврядування при прийнятті 27 лютого 2007 року рішення про безоплатну передачу відповідачу земельної ділянки площею 0,0521 га та видачі відповідного державного акту від 26 березня 2007 року, а межі земельної ділянки, яка надавалась ОСОБА_3, були погоджені з позивачем згідно з актом від 31 жовтня 2006 року.

Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 08 жовтня 1991 року ОСОБА_4 вказаний власником 2/3 частин житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 15-16).

Інша 1/3 частина вказаного житлового будинку належить на праві приватної власності ОСОБА_3, що підтверджується копією відповідного свідоцтва від 08 жовтня 1991 року (т. 1 а.с. 76-77).

Згідно з актом встановлення та погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 31 жовтня 2006 року, наявним у матеріалах технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, складеної замовнику ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 73-86), співвласник жилого будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 погодився із площею земельної ділянки 0,0608 га та 0,0027 (двір спільного користування), що надається ОСОБА_3, частка якої у нерухомості складає 1/3 частину (т. 1 а.с. 81 зворот). На підтвердження викладеного, а також ознайомлення з приписами п. 4 ст. 120 ЗК України, в акті містяться підписи ОСОБА_4 та інших суміжних землекористувачів.

З іншого акту встановлення та погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 02 листопада 2006 року, наявного у матеріалах технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, складеної замовнику ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 59-72), співвласник жилого будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 погодилась із площею земельної ділянки 0,0513 га та 0,0027 (двір спільного користування), що надається ОСОБА_4, частка якого у нерухомості складає 2/3 частини (т. 1 а.с. 67 зворот). На підтвердження викладеного, а також ознайомлення з приписами п. 4 ст. 120 ЗК України, в акті містяться підписи ОСОБА_3 та інших суміжних землекористувачів.

Рішенням Чернігівської міської ради від 27 лютого 2007 року ОСОБА_4 було передано безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0513 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0608 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т. 1 а.с. 57-58). Цим же рішенням сторонам було передано у спільну сумісну власність, безоплатно, земельну ділянку площею 0,0054 га, у рівних частках по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), двір спільного користування.

На підставі вказаного рішення 26 березня 2007 року ОСОБА_4 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0513 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 8-9).

З листа першого заступника начальника Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області від 26 квітня 2017 року вбачається, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 26 березня 2007 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0521 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 227).

Звертаючись до суду з позовом про скасування рішення Чернігівської міської ради та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_4 посилався на недотримання вимог земельного законодавства щодо пропорційності виділених йому та ОСОБА_3 земельних ділянок відносно належних їм на праві власності частин житлового будинку.

У ході розгляду справи районним судом ОСОБА_4 зазначав, що про порушення своїх прав дізнався лише у 2016 році після огляду сайту публічної кадастрової карти, акти встановлення та погодження меж земельних ділянок від 31 жовтня та 02 листопада 2006 року він не підписував, тому дати складання цих актів не можуть зумовлювати перебіг позовної давності за його вимогами. Для спростування справжності його підпису у вказаних актах встановлення та погодження меж земельних ділянок позивач просив як суд першої інстанції, так і в апеляційній скарзі призначити почеркознавчу експертизу.

Дане клопотання було підтримане позивачем ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Ухвалою від 11 вересня 2018 року Апеляційний суд Чернігівської області призначив у справі посмертну судову почеркознавчу експертизу.

За висновком експерта від 18 жовтня 2018 року за результатами судової почеркознавчої експертизи підписи від імені ОСОБА_4 на оригіналі акту встановлення та погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_1, громадянки ОСОБА_3, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 31 жовтня 2006 року, що знаходиться в архівному томі № 455 на звороті аркуша № 107, виконані ймовірно ОСОБА_4 (т. 2 а.с. 5-10).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що акт встановлення та погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 гр-ки ОСОБА_3 від 31 жовтня 2006 року ОСОБА_4 не підписувався, не беруться до уваги колегії суддів, оскільки вони спростовуються письмовими матеріалами справи. Крім цього, наведені обставини повністю підтверджують той факт, що ОСОБА_4 у 2006 році був достеменно обізнаний про розмір земельної ділянки, яка безоплатно передавалась йому та ОСОБА_3 у власність для обслуговування житлового будинку.

Згідно з приписами ст. 12 ЗК України (в редакції, чинній станом на 27 лютого 2007 року) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього кодексу; організація землеустрою.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 т. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарств - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Згідно з ч. 10 ст. 118 ЗК України районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Зі змісту заяви ОСОБА_4, поданої до міської ради у листопаді 2006 року, вбачається, що заявник просив передати йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,0540 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських приміщень і споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 61). Тобто у своїй заяві ОСОБА_4 особисто зазначив бажаний розмір земельної ділянки, з яким у подальшому погодилась відповідач ОСОБА_3

Апеляційний суд враховує, вирішуючи даний спір, п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, в якому зазначено, що при розгляді справ даної категорії судам слід виходити з того, що порядок користування земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі і споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок. Суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самим, так і за участю осіб, які пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок, і для яких зазначена згода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинку склався в 2006 році, співвласниками будинку він був погоджений, про що свідчать їх заяви до органу місцевого самоврядування, де зазначено бажані розміри земельних ділянок, які ОСОБА_4 та ОСОБА_3 бажали отримати у власність. Наведене узгоджується і з даними, викладеними у пояснювальній записці до технічної документації по складанню державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4 Зокрема, у ній зазначено, що за правовстановлюючими документами на будинок частка останнього складає 2/3, що відповідає 0,0783 га, але площа, якою він користується, становить 0,0540 га, у тому числі 0,0054 : 2 = 0,0027 га двір спільного користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що на 0,0243 га менше і не відповідає п. 4 ст. 120 Земельного кодексу України. Замовник (позивач) і співвласник житлового будинку ОСОБА_3 з площею 0,0540 га, у тому числі 0,0054 : 2 = 0,0027 га двір спільного користування, погодились, з п. 4 ст. 120 Земельного кодексу України ознайомлені, що відображено у акті встановлення та погодження меж земельної ділянки.

Крім цього, при вирішенні даного спору беруться до уваги пояснення Чернігівської міської ради відносно того, що на час приватизації землі відповідно до технічного паспорту на житловий будинок у володінні сторін були частки будинку у розмірі, що не відповідає правовстановлюючим документам, які їм видавались у 1991 році.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини справи, дійшов правильного висновку про те, що позивач не надав належних доказів, які б свідчили про неправомірність дій органу місцевого самоврядування при прийнятті 27 лютого 2007 року рішення про безоплатну передачу ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0521 га. Колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення позову з мотивів, викладених ОСОБА_4 в позовній заяві, оскільки орган місцевого самоврядування діяв в межах наданих йому законом повноважень.

Суд першої інстанції, розглянувши справу по суті та відмовивши у задоволенні позову, виходив із того, що згідно з актами встановлення та погодження меж від 31 жовтня та 02 листопада 2006 року ОСОБА_4 погоджувався із площею земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 0,0513 га та 0,0027 га (двір спільного користування), що свідчить про той факт, що під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 узгодили порядок користування та площу земельної ділянки, яка передавалась у власність кожному з них. Оскільки позивач у жовтні 2006 року був проінформований про розмір земельної ділянки, яка безоплатно передавалась ОСОБА_3 для обслуговування частки будинку, тому, виходячи з положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, він пропустив трирічний строк позовної давності для оскарження правовстановлюючих документів на землю, виданих на ім'я ОСОБА_3

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 11 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Всупереч наведеного, районний суд у своєму рішенні помилково зазначив підставою для відмови у задоволенні позову сплив строку позовної давності, зазначивши при цьому про недоведеність заявлених ОСОБА_4 позовних вимог в цілому.

За положеннями ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 щодо скасування рішення та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, при цьому навів частково невірні мотиви для такої відмови, а отже рішення суду, у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, слід змінити, виключивши посилання суду на пропущення позивачем строку позовної давності, яке міститься у 8-му абзаці мотивувальної частини рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2016 року 8-й абзац. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07 грудня 2018 року.

Головуючий Судді: