Справа № 219/4298/18
Провадження № 2/219/1717/2018
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 серпня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Павленко О.М.,
за участі секретаря Брагіної М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в:
позивач ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.) звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з вказаним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), згідно якого просить усунути перешкоди у здійсненні її права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання відповідачів, такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно №252 від 11.07.2012 року, але за цією адресою зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 (колишня невістка) та ОСОБА_3 (онук). Однак вони більш як 3 років не проживають в цій квартирі, особистих їх речей в будинку не має, комунальні платежі не сплачуються, але факт їх реєстрації створює перешкоди у здійсненні позивачем права на користування цим приміщенням, позбавляє позивача оформити субсидію на житло та інші правовідносини. У звязку із цим позивач вважає, що порушуються його законні права. Оскільки відповідачі не проживають у спірному житловому будинку більше трьох років без поважної причини і між ними та позивачем не було ніякої домовленості щодо збереження за відповідачами права користування житлом, позивач вважає, що вони втратили право користування жилим приміщенням.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16.05.2018 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 31.05.2018 року. Ухвалою суду від 18.06.2018 року підготовче провадження по справі закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, просили розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та наполягають на їх задоволенні.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності відповідачів.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує.
З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Артемівської міської ради від 11.07.2012 року № 252 на праві приватної власності належить трикімнатна квартира за адресою: Донецька область, м. Артемівськ (нині Бахмут), АДРЕСА_3 загальною площею 53,74 кв.м, з яких житлова 36,5 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 503050 від 22.08.2012 року та витягом про державну реєстрацію прав КП «Артемівське БТІ» № 35260650 від 22.08.2012 року (а.с.8,53).
За даними довідки ОСББ «Берізка» від 11.04.2018 року, за адресою: АДРЕСА_4, зареєстровано 4 особи: власник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, невістка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та онук ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.6). Відомості про реєстрацію відповідачів за вищевказаною адресою також підтверджується довідками Бахмутської міської ради № 1956 від 5.05.2018 року, № 1957 від 7.05.2018 року, які надійшли на запит суду 14.05.2018 року (а.с.15-16).
Відповідно до акту про не проживання, складеного 11.04.2018 року головою правління ОСББ «Берізка» ОСОБА_7, в ході проведення перевірки паспортного режиму квартири АДРЕСА_5 було встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані, але не проживають з 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.7).
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.
Спір виник між позивачем, як співвласником квартири, та її невісткою і онуком. Позивач вказує, що ОСОБА_2 є її колишньою невісткою, однак на підтвердження цього факту нею не було надано ніяких доказів.
Право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Так, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за місцем реєстрації, за адресою: АДРЕСА_6, з 2013 року не проживають.
Відповідно до листів КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 18.06.2018 року № 3276, 3277, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 за період 2015-2018 років по теперішній час за стаціонарною допомогою до КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не зверталися, у списках санпропускників та травмпункту не значаться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числяться, медична документація в реєстратурі відсутня, та за даними архіву не числяться (а.с.48,49).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 2013 року, тобто майже 5 років, нею не користуються, витрати, пов'язані з оплатою квартири та комунальних послуг відповідачі не сплачують, а тому суд визнає відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою № 72, буд. 168 по вул. Леваневського в м. Бахмут Донецької області.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Також позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя -