Постанова

Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 641/4858/14-ц

провадження № 61-19879св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі - ОСОБА_4,

третя особа - Державна реєстраційна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» - Шахової Олени Ігорівни на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року у складі судді Богдан М. В. та рішення апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року у складі суддів: Кокоші В. В., Міненкової Н. О., Пономаренко Ю. А.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позов мотивовано тим, що 26 квітня 2005 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк»), правонаступником якого стало публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 13 580доларів США для придбання квартири, на строк до 26 квітня 2020 року зі сплатою 11,5 % річних. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 04 травня 2005 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором, укладеним з відповідачем ОСОБА_4

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 21 березня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 13 576, 84 доларів США, що еквівалентно 137 251 грн. 03 березня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» направило відповідачу письмову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, а також повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання порушеного зобов'язання, вимогу про виселення, які відповідачем виконані не були.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на вищевказану квартиру, припинити право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру, виселити ОСОБА_4 та усіх мешканців з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки кредит було надано в іноземній валюті, квартира, що є предметом іпотеки, використовується відповідачем як місце постійного проживання, її загальна площа не перевищує 140 кв. м, відомостей про наявність іншого житла у відповідача не надано, відсутні підстави для задоволення позову.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. За рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд дійшов до помилкового висновку, що у банка відсутнє право на звернення стягнення на предмет іпотеки у заявлений спосіб, оскільки іпотекодержатель не реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору в позасудовому порядку. Відповідно до статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Згідно правових висновків Верховного Суду України у справах № 6-124цс13, № 6-139гс11, № 6-1851цс15 відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки.

10 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 26 квітня 2005 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 13 580 доларів США для придбання квартири, на строк до 26 квітня 2020 року зі сплатою 11,5 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 04 травня 2005 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором, укладеним з відповідачем ОСОБА_4

Пунктами 4.1, 4.2, 4.5, 4.6 договору іпотеки сторони передбачили, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених в пунктах 2.1.1 - 2.1.2 цього договору іпотеки; у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до законодавства України. Звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Пунктами 5.1-5.4 договору іпотеки сторони визначили, що у разі настання обставин, зазначених в пункті 4.1 цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні, про яке йдеться у пункті 5.1, іпотекодержатель зазначає який із способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя ( абзац 2 частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку») право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в пункті 5.1 цього договору іпотеки. У разі застосування права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки як способу задоволення вимог іпотекодержателя ( абзац 3 частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку»), іпотекодержатель реалізує норми статті 38 Закону України «Про іпотеку» і повідомлення, про яке йдеться в пункті 5.1, вважається повідомленням іпотекодержателю про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Законупередбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Вказаний висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів касаційної скарги та залишення рішення апеляційного суду у справі без змін за статтею 401 ЦПК України.

При цьому позивач не позбавлений згідно зі статтями 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» - Шахової Олени Ігорівни залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О.Лесько

С.Ю. Мартєв