ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м.Суми

Справа №573/1109/18

Номер провадження 22-ц/788/2219/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 10 жовтня 2018 року, ухваленого у складі судді Терещенко О.І. в приміщенні Білопільського районного суду Сумської області, -

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

06 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, треті особи: виконавчий комітет Бобрицького старостату Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області, приватний нотаріус Білопільського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Бобрик Білопільського району Сумської області помер її брат ОСОБА_4, який за життя від їхньої матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, успадкував земельну частку (пай) на території Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області. Після смерті брата вона дізналася, що 14 листопада 2016 року брат склав заповіт на ім'я ОСОБА_2 Вважає, що на момент складання заповіту він не міг контролювати свої дії, адже зловживав спиртними напоями, вів жебрацький спосіб життя, не міг протидіяти тиску та легко піддавався на всілякі обіцянки. Відповідач обіцяла його утримувати, надати житло, тому він і погодився скласти заповіт на її ім'я. Вважає, що алкогольна залежність та життєві умови в яких опинився ОСОБА_4, впливали на його здатність адекватно керувати своїми діями, тому просила визнати недійсним заповіт №45943671 від 28 листопада 2016 року складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 10 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. У доводах апеляційної скарги позивач не погоджується з висновками суду про недоведеність нею того, що ОСОБА_4 в силу свого захворювання як алкогольна залежність, не міг контролювати свої дії при складанні заповіту від 14 листопада 2016 року на ім'я відповідача, так як відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника адвоката ОСОБА_6, які підтримали апеляційну скаргу, відповідача та її представника адвоката ОСОБА_7, які заперечують проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що волевиявлення ОСОБА_4 під час складання заповіту не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а також те, що він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними внаслідок постійного вживання алкоголю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а. с. 5, 25).

Відповідно до довідки Бобрицького старостату Миколаївської селищної ради Білопільського району Сумської області №51 від 27 лютого 2018 року, ОСОБА_4 від своєї матері ОСОБА_5, успадкував земельну частку (пай) у розмірі 4,66 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Бобрицьке» (а. с. 10).

14 листопада 2016 року ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до умов якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_2; заповіт посвідчено секретарем виконкому Бобрицької сільської ради ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі за №55 (а. с. 28 зв.).

11 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_2 та 09 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулися із заявами до приватного нотаріуса Білопільського районного нотаріального округу Шумакової С.Ф. про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 (а. с. 24, 29).

Спадкування за заповітом врегульоване Главою 85 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті

Положеннями статті 1247 Цивільного кодексу України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу складання.

Згідно статті 1251 ЦК України, якщо в населеному пункті немає нотаріуса, заповіт може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

За змістом частин першої та другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У ст. 225 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування вимоги про визнання заповіту недійсним, йдеться про такий тимчасовий стан цілком дієздатної фізичної особи, за якого вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Воля особи при вчиненні правочину в таких випадках або взагалі відсутня, або настільки спотворена, що абсолютно не відповідає тій волі, яка була би у цієї особи, якщо б вона знаходилася при здоровому розумі і твердій пам'яті.

Таким чином, підставою визнання правочину недійсним є фактична недієздатність особи, яка вчинила правочин. На відміну від юридичної недієздатності, яка має постійний характер і пов'язується законом або з недосягненням певного віку (ст. ст. 31, 32, 34, 35 ЦК України), або з визнанням особи недієздатною чи обмеженням її дієздатності в судовому порядку (ст. ст. 36, 39 ЦК України), в цьому разі недієздатність має тимчасовий, інколи навіть одномоментний характер.

Встановлення цієї недієздатності здійснюється на підставі фактичних даних, які дозволяють дійти висновку, що в момент вчинення правочину особа знаходилася в такому стані, коли вона була нездатною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, ґрунтуючись як на зовнішніх обставинах та обстановці вчинення правочину, так і на основі аналізу його психічного стану.

Однак будь-які зовнішні обставини (поведінка особи, показання свідків про те, що перед вчиненням правочину він вживав спиртні напої, тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Основними доказами повинні бути дані, які свідчать про внутрішній, психічних стан особи в момент вчинення правочину. Для визначення наявності такого стану суд за клопотанням хоча б однієї із сторін обов'язково призначає судово-психіатричну експертизу (п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України).

В п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, дотримуючись засад змагальності у цивільному судочинстві.

Належних та достовірних доказів, які б свідчили про те, що на момент складання заповіту заповідач ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними або, що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі, позивачем суду не надано.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи ними не було заявлено, так як відсутня будь-яка медична документація про перебування померлого ОСОБА_4 на обліку та встановлення йому відповідного діагнозу в зв'язку зі зловживанням спиртними напоями.

В той же час показання свідків, допитаних судом за клопотанням позивача, про те, що ОСОБА_4 за життя зловживав спиртними напоями та вів бродяжницький спосіб життя, не підтверджують, що в момент складання заповіту він знаходився в такому стані, коли був нездатним розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, зокрема перебував в стані глибокого алкогольного сп'яніння або в іншому стані, який би свідчив про його фактичну недієздатність саме в день складання заповіту. Тобто позивачем не надано суду належних і достовірних доказів, за наявності яких суд міг би дійти висновку про недійсність правочину і без проведення експертизи. Не надано позивачем суду і будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 здійснив заповіт не з власної волі, а під впливом іншої особи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 10 жовтня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 10 грудня 2018 року.

Головуючий - Т. А. Левченко

Судді В. І. Криворотенко

С. Г. Хвостик