Ухвала

14 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 355/385/17

провадження № 61-30435св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»

(далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 21 січня 2016 року між нею та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття). При укладенні зазначеного договору страхування між нею та страховиком узгоджено усі його істотні умови, а саме: умови про страхову суму у розмірі 20 000, 00 грн, страховий платіж у розмірі 400, 00 грн; строк дії договору страхування - 12 місяців.

21 січня 2016 року нею сплачено на користь відповідача страховий платіж у розмірі 400, 00 грн, який прийнято страховиком без зауважень, умов чи застережень.

13 грудня 2016 року ОСОБА_3 отримала попередження про наступне вивільнення, а 27 лютого 2017 року наказом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звільнена з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату працівників.

09 березня 2017 року вона надала до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» документи, які підтверджують настання події, що має ознаки страхової за укладеним договором страхування.

14 березня 2017 року відповідачем на її адресу надіслано відповідь про відмову у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що страхувальником порушені вимоги програми страхування, що виключає можливість кваліфікації зазначеного випадку як страхового. Мотивуючи своє рішення, ПрАТ «СК «Арсенал страхування» зазначало, що програма «Захист від безробіття» створена виключно для клієнтів ПАТ КБ «Правекс-Банк», такий договір страхування не діє щодо осіб, які є працівниками банківської сфери. Заявник вважала, що такими діями відповідача порушено її права, завдано їй моральної шкоди.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, вважаючи, що відповідач порушив умови договору страхування, ОСОБА_3 просила суд визнати подію її звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників, страховим випадком відповідно до пункту 3.1 частини другої договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) від 21 січня 2016 року, визнати за нею право на відшкодування за цим договором, стягнути на її користь суму страхового відшкодування у розмірі 20 000, 00 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 23 травня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Судом визнано подію звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників, страховим випадком відповідно до пункту 3.1 частини другої договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) від 21 січня 2016 року № 610/5636, укладеним між нею, ОСОБА_3, та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування». Визнано за ОСОБА_3 право на страхове відшкодування за договором добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) від 21 січня 2016 року № 610/5636. Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 20 000, 00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оскільки позивач виконала взяті на себе зобов'язання за договором страхування, здійснила страховий внесок на користь відповідача, який достовірно знав про місце її роботи під час укладення договору, а звільнення її з роботи з Баришівського відділенні ПАТ КБ «Правекс-Банк» у Київській області на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників, є страховим випадком, так як ОСОБА_3 втратила постійне місце роботи, тому її права підлягають захисту шляхом стягнення із відповідача суми невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 20 000, 00 грн. Відшкодування моральної шкоди не передбачено ЦК України, Законом України «Про страхування», а також умовами договору страхування, укладеного між сторонами.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що програма «Захист від безробіття» створена страховиком виключно для клієнтів ПАТ КБ «Правекс-Банк», тому договір добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) не діє щодо осіб, які є працівниками банківської сфери, яким є позивачка.

Також враховано, що 30 грудня 2013 року між ПАТ «КБ «Правекс-Банк» та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» укладено договір доручення

№ 301213-124/К, на підставі якого ПАТ «КБ «Правекс-Банк» діяло від імені та в інтересах ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» і повинно було укладати страхові договори, умови яких були затверджені зазначеним договором доручення й викладені у вигляді шаблонів як додатки до нього. 09 лютого 2015 року зазначений договір доручення був доповнений шаблоном договору страхування фінансових ризиків «Захист від безробіття» шляхом укладення між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ПАТ «КБ «Правекс-Банк» додаткової угоди № 7 до договору доручення від 30 грудня 2013 року № 301213-124/К. Пункт 4.3 договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) викладено у новій редакції, згідно з якою, зокрема, працівники банківської сфери, у тому числі працівники ПАТ «КБ «Правекс-Банк», не могли бути застраховані за таким договором страхування, а у разі укладення цього договору через помилку, недбалість або інші обставини, цей договір визнається таким, що не діє щодо зазначених осіб, тому є недійсним, виплати за цим договором не здійснюються.

Отже, ПАТ «КБ «Правекс-Банк», як повірений, укладаючи з позивачем договір, діяв всупереч умовам додаткової угоди від № 7 до договору доручення від 30 грудня 2013 року № 3012213-124/К й з перевищенням своїх повноважень. Тому відсутні підстави для стягнення на користь ОСОБА_3 страхового відшкодування.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що на момент укладення між нею та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) пункт 4.3 частини другої не містив обмеження щодо неможливості його укладення з працівниками банківської сфери. Тому ПАТ КБ «Правекс-Банк», як повірений, укладаючи з позивачем договір, діяв у межах наданих йому відповідачем повноважень. 21 січня 2016 року ОСОБА_3 сплачено на користь ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» страховий платіж, який був прийнятий без будь-яких зауважень, що свідчить про визнання страховиком договору та його умов.

У частині відмови в позові щодо відшкодування моральної шкоди судові рішення не оскаржуються, тому в силу статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

У вересні 2017 року ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» подало заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, ПАТ КБ «Правекс-Банк» не мало право укладати від імені страховика договір страхування з працівниками банківської сфери, у тому числі зі своїми працівниками, оскільки у пункті 4.3 договору існує застереження щодо зазначених осіб. Тому договір страхування, укладений з позивачем, не породжує відповідних юридичних наслідків, оскільки банк діяв з перевищенням своїх повноважень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття), за умовами якого страхова сума становить 20 000, 00 грн, страховий платіж у розмірі 400, 00 грн; термін дії договору страхування - 12 місяців. Страховим випадком за цим договором є понесення страхувальником під час дії договору страхування, підтверджених відповідними документами, у зв'язку з будь-яким порушенням іншими особами прав та обов'язків законних інтересів страхувальника у частині фінансових зобов'язань перед ними, а саме втрати страхувальником постійного місця роботи, яке він мав на момент укладення цього договору страхування, у тому числі розірвання трудового договору страхувальника з ініціативи роботодавця, у тому числі у випадку скорочення штату працівників (пункт 3.1 договору).

21 січня 2016 року ОСОБА_3 сплатила на користь ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» страховий платіж у розмірі 400, 00 грн, який прийнятий ним без будь-яких зауважень, умов чи застережень.

13 грудня 2016 року ОСОБА_3 отримала від голови правління

ПАТ КБ «Правекс-Банк» попередження про наступне вивільнення, а 27 лютого 2017 року наказом ПАТ КБ «Правекс-Банк» звільнена з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату працівників.

27 лютого 2017 року позивачем надіслано ПрАТ «СК «Арсенал страхування» письмове повідомлення про настання страхової події за договором добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття)

від 21 січня 2016 року.

09 березня 2017 року нею надано страховику документи, які підтверджують настання події, що має ознаки страхової за договором страхування.

14 березня 2017 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на адресу ОСОБА_3 надіслано відповідь про відмову у виплаті страхового відшкодування з посиланням на те, що страхувальником порушені вимоги програми страхування, що виключає можливість кваліфікації зазначеного випадку як страхового. Обґрунтовуючи своє рішення, страховик посилався на те, що програма «Захист від безробіття» створена виключно для клієнтів

ПАТ КБ «Правекс-Банк» та такий договір страхування не застосовується до осіб, які є працівниками банківської сфери.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, не врахував таке.

У частині першій статті 6 Закону України «Про страхування» передбачено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 18 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування» видом добровільного страхування може бути страхування фінансових ризиків.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про страхування», статтею 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом

(стаття 525 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідач наполягає на тому, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положенню пункту 4.3. договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) у такій редакції: договір страхування не діє щодо осіб, що на момент його укладання є: непрацевлаштовані, працевлаштовані неофіційно, пенсіонерами, приватними підприємцями, військовослужбовцями, фрілансерами, сумісниками, самозайнятими, заробітчанами, державними працівниками, працівниками банківської сфери, а також акціонерами, що працюють в компанії, в якій їм належить більше 10 % акцій; трудовий стаж яких за чинним місцем роботи становить менше 12 (дванадцяти) місяців; працевлаштованими у роботодавця, юридична та/або фактична адреса якого відноситься до зон проведення антитерористичних операцій (АТО), зон збройних конфліктів міжнародного та неміжнародного характеру, бойових операцій, заходів чи дій. У випадку укладення договору страхування щодо зазначених вище осіб, цей договір страхування є недійсним; виплати за цим договором не здійснюються.

З метою правильного вирішення спору суд зобов'язаний з'ясувати та визначити, чи довела позивач ту обставини, що під час укладення договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) пункт 4.3 частини другої цього договору не містив обмеження щодо неможливості його укладення з працівниками банківської сфери, на підставі чого зробити висновок, чи є звільнення позивача із роботи у зв'язку зі скороченням штату страховим випадком за умовами договору страхування з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги) (частина перша статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

За змістом пунктів 3.1, 6.1 договору страхування страховим випадком є втрата страхувальником постійного місця роботи, яке він мав на момент укладення договору страхування. Під «втратою постійного місця роботи» сторони домовились розуміти розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: ліквідації, банкрутства, скорочення чисельності або штату працівників роботодавця.

Оцінюючи наведені обставини у сукупності, Верховний Суд встановив факт того, що зазначений договір страхування є правочином, що вчинений представником з перевищенням повноважень.

До таких правовідносин підлягає застосуванню правила статті 241 ЦК України, згідно з якими правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

У частині першій статті 1000 ЦК України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладаючи з позивачем договір добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття), зобов'язаний був діяти у межах наданих йому ПрАТ «СК «Арсенал страхування», як довірителем, повноважень.

Отже, Верховний Суд визнає, що, уклавши договір страхування з позивачем, враховуючи зміни та доповнення, внесені до договору доручення 09 лютого 2015 року, повірений (банк) діяв з перевищенням повноважень, наданих йому довірителем.

Визначаючи, чи відбулося схвалення відповідачем укладеного від його імені правочину, суд має встановити, чи відбулося прийняття його до виконання.

У підпункті 2.1.16 договору доручення від 30 грудня 2013 року № 301213-124/К встановлено, що з метою надання більш детальної інформації щодо страхових платежів, що були перераховані на рахунок довірителя згідно з підпунктом 2.1.14 даного договору, повірений засобами електронного зв'язку надсилає довірителю реєстр про укладені договори страхування за формою, що у Додатку № 9. Реєстр має надсилатися на електронну адресу довірителя щоденно, окрім вихідних і святкових днів, та в день перерахування грошових коштів. Сума перерахованих коштів має дорівнювати сумі, що зазначена у щоденних реєстрах.

Верховний Суд враховує ту обставину, що у квитанції ПАТ «Правекс-Банк»

від 21 січня 2016 року № 212/з10 (про сплату ОСОБА_3 страхового платежу) зазначалось призначення платежу: «Страхові платежі за прогр. страх. фін. ризиків (ЗАХИСТ ВІД БЕЗРОБІТТЯ), № договору 610/5636

від 21.01.2013, страхувальник ОСОБА_3; отримувач

«ПРАТ «СК АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ».

Враховуючи конструкцію договірних зв'язків між банком та страховою компанією, взявши до уваги прийняття страховиком виконання договору страхувальником, Верховний Суд вважає, що страховик схвалив договір страхування, укладений з позивачем.

Відповідно до приписів статті 241 ЦК України ПрАТ «СК «Арсенал страхування» після отримання зазначених грошових коштів, як довіритель за договором доручення від 30 грудня 2013 року №301213-124/К, своєї позиції щодо несхвалення угоди, укладеної його повіреним ПАТ «Правекс-Банк» із ОСОБА_3, не висловив, а тому відсутні підстави стверджувати про те, що правові наслідки з цієї угоди виникають тільки у повіреного.

В оцінці правовідносин, які склалися між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ПАТ «КБ «Правекс-Банк» за договором доручення від 30 грудня 2013 року № 301213-124/К, Верховний Суд враховує, що такі відносини є фідуціарними, тобто засновані на підвищеній довірі учасників, про що свідчить узгоджене використання факсимільного відтворення аналогу підпису уповноваженої особи страховика та відбитку його печатки на договорі страхування. Таким чином, неналежне виконання банком умов договору доручення за інших встановлених обставин не може позбавляти позивача права на захист.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а відповідач правочин не оскаржив.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що позивач виконала взяті на себе зобов'язання за договором добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття), здійснивши страховий внесок на користь відповідача, а звільнення її з роботи з Баришівського відділенні ПАТ КБ «Правекс-Банк» у Київській області на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників, є страховим випадком, так як ОСОБА_3 втратила постійне місце роботи.

Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на зазначені обставини права ОСОБА_3 підлягають захисту.

Процесуальною перешкодою для ухвалення відповідного судового рішення на підставі викладеного правового висновку є інший правовий висновок, викладений Верховним Судом у іншому складі в раніше ухваленому судовому рішенні. Так, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року

у справі № 382/1313/16-ц (провадження № 61-21692св18) зробила висновок про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування, адже звільнення працівника банківської сфери у зв'язку зі скороченням чисельності працівників не є страховим випадком, оскільки звільнення відбулось з об'єктивних причин (скорочення чисельності та штату роботодавця). За умовами договору страхування страховим випадком є понесення збитків страхувальником, підтверджених відповідними документами, у зв'язку із будь-якими порушенням прав та/або законних інтересів страхувальника в частині фінансових (грошових) зобов'язань (обов'язків) перед ним, разом з тим, позивачам при звільненні були виплачені всі належні їм кошти, норми законодавства України порушені не були, звернувшись до суду вони не надали доказів того, що ними були понесені будь-які збитки при їх звільненні із займаних посад, не надали розрахунку таких збитків і документів на підтвердження.

Зважаючи на наведене, необхідно констатувати існування неоднакового підходу до застосування та розуміння норм матеріального права, а саме: статей 241, 991, 1000 ЦК України та частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» між судовими колегіями різних судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки, на переконання колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, відповідно до умов договору добровільного страхування фінансових ризиків (захист від безробіття) страховим випадком є саме втрата страхувальником постійного місця роботи, яке він мав на момент укладання цього договору страхування (пункт 3.1 договору).

Верховним Судом у цій справі враховано, що сформульований колегією суддів Другої судової палати висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах - статті 241 ЦК України - є процесуальною перешкодою для вирішення спору цим складом суду. Принциповим для вирішення цього спору є питання про те, чи відбулося схвалення правочину, укладеного представником в інтересах особи, яку він представляє.

У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цих правових питань з урахуванням наведеного правового висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах зумовлене необхідністю формування єдиної правозастосовної практики, що підлягає вирішенню Об'єднаною Палатою Касаційного цивільного суду.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Керуючись статями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Об'єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 355/385/17 (провадження № 61-30435св18) за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про зобов'язання вчинити певні дії, стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик