Головуючий суду 1 інстанції - Пронька В.В.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 420/2015/17
Провадження № 22-ц/810/351/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Дронської І.О.

суддів Стахової Н.В., Яреська А.В.,

за участю секретаря ЄгоровоЇ О.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 24 квітня 2018 року, ухвалене у складі судді Проньки В.В. в смт.Новопсков Луганської області, повний текст складено 04.05.2018 року,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що у лютому 2014 року він передав у борг відповідачу ОСОБА_3 гроші в сумі 10000 грн., що підтверджено розпискою, в якій відповідач зобов'язався повернути борг до 31 грудня 2014 року, але до теперішнього часу останній борг не повернув, прохання позивача про повернення боргу залишились без задоволення, просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 10000 грн. в рахунок виконання взятого на себе зобов'язання по сплаті боргу.

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 24 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 18.02.2014 року у сумі 10000 грн. а також судові витрати в сумі 640 грн.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, укладеним з позивачем 18.02.2014, не повернув суму позики, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Непогоджуючись із зазначеним рішенням відповідачем ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовити повністю за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції посилається на розписку від 18.02.2014 року на суму 10000 грн., яка, на думку суду, виконана саме ОСОБА_3, про що зазначено в описовій частині рішення - «розписка відповідача», що свідчить про те, що суд зазначеному доказу дає односторонню оцінку, навмисно підміняючи слова із тексту розписки, тим самим приходить до хибних висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи. Як зазначає скаржник, з оригінального тексту розписки, мовою оригіналу, вбачається, що «ОСОБА_4 взял в долг у ОСОБА_5 10000 грн. и обязуется вернуть до 31 декабря 2014 року» тоді, як у судовому рішенні зазначено, «відповідач ОСОБА_3 взяв в борг у позивача ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10000 грн., які зобов'язується повернути до 31 грудня 2014 року». При таких обставинах, додаючи до тексту такі поняття як «відповідач ОСОБА_3» та «позивач ОСОБА_2» суд фактично за даною розпискою робить ОСОБА_3 боржником перед позивачем, ніби ухвалюючи вирок у кримінальному процесі., при цьому суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 не є стороною по даному договору позики, хто такий «ОСОБА_4 (мовою оригіналу) йому не відомо, зазначену розписку він не писав та не підписував, в борг грошових коштів у позивача по зазначеній розписці не брав, тому будь-яких зобов'язань перед ним не має. Судом належним чином не встановлено та не ідентифіковано особу боржника за борговою розпискою від 18.02.2014 року, зокрема шляхом проведення почеркознавчої експертизи. Норми матеріального права на які посилається суд не регулюють дані правовідносини, тому судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права. Також рішення суду не ґрунтується на засадах верховенства права, що є порушенням норм процесуального права.

Позивач ОСОБА_2 не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача.

Позивач ОСОБА_2, якого було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, заяви про відкладення розгляду справи від останнього не надійшло.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України без участі позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника ОСОБА_3, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1-4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики позивачем надано до суду розписку відповідача від 18.02.2014 на суму 10000,00 грн., оригінал якої був досліджений в судовому засіданні, яку суд першої інстанції оцінив як належний та допустимий доказ укладання між сторонами договору позики, оскільки ця розписка містить відомості про дату та суму отриманих в борг коштів, зобов'язання їх повернення та підтверджує сам факт передання грошей, при цьому суд першої інстанції не прийняв доводи відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву, про те, що останній не є стороною по даному договору позики і хто такий « ОСОБА_4 йому невідомо, оскільки, як зазначено судом першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, під час судового розгляду відповідач визнавав, що отримував від позивача в борг грошові кошти в сумі 10000,00 грн. Зміст розписки містить відомості про отримання відповідачем 10000,00 грн., зобов'язання повернути борг в строк до 31.12.2014, містить прізвище та ініціал позичальника, прізвище та ініціал позикодавця, дату складання. Тобто, зміст розписки є зрозумілим та таким, що підтверджує факт отримання відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів від позивача ОСОБА_2 та обов'язок їх повернути.

Також судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначено, що доводи відповідача про те, що з тексту розписки неможливо встановити, що саме він отримував кошти від позивача, спростовуються, окрім зазначеного вище, дослідженими в судовому засіданні аудіозаписом судового засіданні від 02.10.2017 у цивільній справі ЄУ № 420/1321/16-ц, матеріалами єдиного обліку № 1163 від 19.07.2016 за повідомленням ОСОБА_3, з яких вбачається, що відповідач визнав факт отримання в борг у позивача грошових коштів в сумі 10000,00 грн., а також фактом знаходження оригіналу розписки саме у позивача. Договір позики від 18.02.2014, укладений між сторонами, не був визнаний судом недійсним, а тому, з урахуванням положень ст.204 ЦК України, є таким, що породжує юридичні права та обов'язки учасників правовідносин.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, укладеним з позивачем 18.02.2014, не повернув суму позики, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_3 боргу за договором позики підлягають задоволенню у повному обсязі.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини по справі та надані сторонами, в їх сукупності, всі докази та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно п.п.1-5 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Аналізуючи обставини справи колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої позовні вимоги положеннями ст.ст. 1046-1049 ЦК України, останній посилається на наявність укладеного між сторонами договору позики від 18.02.2014 року, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від нього у борг 10000 грн., які зобов'язався повернути до 31.12.2014 року, про що складено розписку.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_3 посилається на те, що йому не відомо, хто такий «ОСОБА_4, який, мовою оригіналу розписки « взял в долг у ОСОБА_5 10000 (десять тисяч) гривен и обязуется їх вернуть до 31.12.2014 года», при цьому відповідач зазначає, що зазначену розписку він не писав та не підписував, в борг грошових коштів у позивача по справі не брав.

Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або які мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги щодо укладення зі ОСОБА_3 договору позики позивачем ОСОБА_2 надано до суду оригінал розписки від 18.02.2014 року, а.с.93, факт складення якої відповідачем належними та допустимими доказами не спростований.

Так, ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 05.09.2018 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_3 про призначення судово-почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставлені питання щодо належності підпису під спірною розпискою про отримання грошових коштів від 18.02.2014 року ОСОБА_3 чи іншій особі та чи виконано підпис в оригіналі спірної розписки з наслідуванням почерку та підпису ОСОБА_3, а.с. 106.

Відповідно до висновку експерта № 19/113/6-4/161е від 17.10.2018 року підпис від імені ОСОБА_4, розташований під рукописними записами у розписці про отримання грошових коштів від 18 лютого 2014 року на суму 10000 грн. виконаний ОСОБА_3. Питання « Чи виконано підпис в оригіналі розписки про отримання грошових коштів від 18 лютого 2014 року з наслідуванням почерку та підпису ОСОБА_3?» не вирішувався, у зв'язку з тим, що підпис виконаний ОСОБА_3, а.а.с.125-133.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає таким, що не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_3 про те, що він зазначену розписку не писав та не підписував, оскільки зазначений довід спростовано висновком експерта № 19/113/6-4/161е від 17.10.2018 року.

Щодо інших доводів скаржника.

Колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_3 щодо незаконності рішення суду першої інстанції у зв'язку з безпідставним, як вважає скаржник, задоволенням позовних вимог ОСОБА_2, а також порушенням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як було зазначено вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому не вважає за доцільне надавати додатковий правовий аналіз як правовідносинам сторін так і правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідачем -скаржником ОСОБА_3 не доведено та судами не встановлено, що спірна боргова розписка, факт підписання якої відповідачем підтверджена висновком експерта, має іншу правову природу ніж договір позики з усіма складовими саме цього договору у т.ч. й зобов'язанням боржника у встановлений час повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим та ухвалиним з дотриманням норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування за доводами, викладеними у апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 24 квітня 2018 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в доход держави в сумі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 03 грудня 2018 року.

Головуючий І.О.Дронська

Судді: Н.В.Стахова

А.В.Яресько