Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/3664/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

30 листопада 2018 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Самсонової О.А.

при секретарі - Горошко О.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою.

В поданій до суду заяві позивач посилалась на те, що вона та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками квартири №16, що розташована за адресою: м.Полтава, вул.Шевченка, 115. Її частка у праві власності на квартиру становить 2/3, частка відповідача 1/3. Зазначила, що сторони не можуть досягнути домовленості щодо користування квартирою, відповідач в даний час у квартирі проживає одноособово та перешкоджає позивачу та її чоловікові користуватися квартирою, періодично змінює замки та не надає їй ключів. Зазначаючи, що відповідач порушує її право на користування квартирою, співвласником якої вона є, позивач просила суд визначити наступний порядок користування спільною квартирою: в користування ОСОБА_1 виділити житлові кімнати (6) площею 11,20 кв.м. та (7) площею 14,30 кв.м. з балконом площею 0,90 кв.м., в користування ОСОБА_3 виділити житлову кімнату (5) площею 8,8 кв.м., в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити кухню (4) площею 5,70 кв.м., ванну кімнату (3) площею1,90 кв.м., вбиральню (2) площею 1,0 кв.м., коридор (1) площею 6,40 кв.м.

Також просила стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого нею судового збору.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали у повному обсязі. При цьому пояснили, що в даний час до квартири доступ у позивача є, але кімнату (6) площею 11,20 кв.м. відповідач зачинив, доступу до неї не надає. Оскільки без встановлення порядку користування квартирою позивач не може в ній проживати, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що не заперечує, щоб позивач користувалася залою площею 14,30 кв.м. Дві інші кімнати за договором, укладеним ними у 2003 році, перебувають у його користуванні. Факт чинення позивачу перешкод у користуванні квартирою він заперечує. Тому в задоволенні позову просив відмовити.

Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18 січня 2018 року, яке набрало законної сили 20 лютого 2018 року, за ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_3 визнано право власності на 1/3 частку за кожним на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.13).

На підставі договору дарування, посвідченого 14 березня 2018 року державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність належну йому на праві приватної власності 1/3 частину квартири №16, яка знаходиться в будинку №115, розташованому по вул.Шевченка в місті Полтава (а.с.9-10).

Таким чином частки співвласників у праві спільної часткової власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, становлять: ОСОБА_1 2/3, ОСОБА_3 1/3.

Зазначена квартира є трикімнатною, розташована на пятому поверсі пятиповерхового будинку, та складається з наступних приміщень: коридор (1) площею 6,40 кв.м., вбиральня (2) площею 1,0 кв.м., ванна кімната (3) площею 1,90 кв.м., кухня (4) площею 5,70 кв.м., житлова кімната (5) площею 8,8 кв.м., житлова кімната (6) площею 11,20 кв.м., житлова кімната (7) площею 14,30 кв.м. Квартира обладнана балконом площею 0,90 кв.м. (а.с.7-8).

Також судом встановлено, що в даний час між співвласниками виник спір щодо користування даною квартирою.

При цьому в фактичному користуванні відповідача ОСОБА_3 перебувають житлові кімнати (5) площею 8,8 кв.м. та (6) площею 11,20 кв.м. В фактичному користуванні ОСОБА_1 перебуває житлова кімната (7) площею 14,30 кв.м.

Дану обставину визнавали сторони в судовому засіданні, тому в силу ч.1 ст.82 ЦПК України вона є такою, що доказуванню не підлягає.

Судом також встановлено, що спір з приводу користування квартирою сторони намагалися врегулювати шляхом укладення договору конкретного користування, посвідченого 23 січня 2003 року державним нотаріусом Другої полтавської державної нотаріальної контори ОСОБА_6

Відповідно до ст.227 Цивільного кодексу України у редакції, чинній на час укладення такого договору, вказаний договір підлягав реєстрації у БТІ «Інвентаризатор», про що вказано у тексті договору.

Проте, така реєстрація сторонами здійснена не була.

На час укладення договору спірна квартира належала сторонам та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 квітня 2000 року. Зазначене встановлено рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18 січня 2018 року, яке набрало законної сили 20 лютого 2018 року, у звязку з чим доказуванню не підлягає.

У звязку з визначенням часток співвласників, що відбулося на підставі вказаного вище рішення Київського районного суду м.Полтави від 18 січня 2018 року, сторони та ОСОБА_4 почали володіти квартирою на праві спільної часткової власності.

У звязку з укладенням 14 березня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договору дарування на даний час змінився склад співвласників спірної квартири, ОСОБА_4 вибув з числа співвласників.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що договір конкретного користування від 23 січня 2003 року, при розгляді даної справи до застосування не підлягає.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування квартирою кожному із співвласників передається в користування конкретна частина квартири, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14.

Судом встановлено, що між сторонами в даний час існує спір щодо користування квартирою.

За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

У висновку №58 судової будівельно-технічної експертизи від 31 серпня 2018 року експертом запропоновано варіант порядку користування квартирою №16, яка розташована по вул.Шевченка, 115 у м.Полтаві між її співвласниками, за яким:

в спільному користуванні співвласників запропоновано залишити коридор (1) площею 6,40 кв.м., вбиральню (2) площею 1,0 кв.м., ванну кімнату (3) площею 1,90 кв.м., кухню (4) площею 5,70 кв.м.,

в користування ОСОБА_1 запропоновано виділити кімнату (6) площею 11,20 кв.м., кімнату (7) площею 14,30 кв.м., балкон площею 0,90 кв.м. Всього ОСОБА_1 пропонується виділити в користування приміщень у квартирі загальною площею 38,18 кв.м., що на 4,20 кв.м. більше, ніж належить,

в користування ОСОБА_3 запропоновано виділити кімнату (5) площею 8,8 кв.м. Всього ОСОБА_3 пропонується виділити в користування приміщень у квартирі загальною площею 12,55 кв.м., що на 4,20 кв.м. менше, ніж належить (а.с.34-38).

Тому суд приходить до висновку, що між співвласниками необхідно встановити порядок користування спільною квартирою, виділивши їм в користування приміщення, що за розмірами найбільш наближені до розміру їх часток у праві спільної часткової власності.

Суд також враховує, що кімната (6) площею 11,20 кв.м. у квартирі розташована таким чином, що має вихід не у коридор, а у суміжні з нею кімнати (7) площею 14,30 кв.м. та (5) площею 8,8 кв.м.

Хоча виділення позивачу кімнат (7) та (5), а відповідачу кімнати (6) за площею було б більш наближеним до розміру часток співвласників у праві спільної власності на квартиру, але є неможливим, оскільки кімната (6), виходу до коридору не має, має вихід лише до двох інших кімнат.

Враховує суд також і те, що проти виділення позивачу кімнати (7) площею 14,30 кв.м., яка має вихід на балкон, відповідач не заперечував, наполягаючи на тому, що позивач і має користуватися вказаною кімнатою.

Оскільки у фактичному користуванні відповідача перебувають кімнати (6) площею 11,20 кв.м. та (5) площею 8,8 кв.м., в його користування необхідно виділити одну з цих кімнат, а саме кімнату (5) площею 8,8 кв.м.

На підставі викладеного необхідно виділити в користування позивача кімнату (6) площею 11,20 кв.м., кімнату (7) площею 14,30 кв.м. з балконом площею 0,90 кв.м., в користування відповідача виділити кімнату (5) площею 8,8 кв.м. В спільному користуванні співвласників необхідно залишити коридор (1) площею 6,40 кв.м., вбиральню (2) площею 1,0 кв.м., ванну кімнату (3) площею 1,90 кв.м., кухню (4) площею 5,70 кв.м.

Тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

У звязку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 704 грн. 80 коп. на відшкодування понесених нею судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (проживаючого: ІНФОРМАЦІЯ_2. 115, кв.16, ідентифікаційний номер не встановлено) про визначення порядку користування квартирою задовольнити.

Встановити наступний порядок користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3:

в користування ОСОБА_1 виділити житлові кімнати (6) площею 11,20 кв.м. та (7) площею 14,30 кв.м. з балконом площею 0,90 кв.м.,

в користування ОСОБА_3 виділити житлову кімнату (5) площею 8,8 кв.м.,

в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити кухню (4) площею 5,70 кв.м., ванну кімнату (3) площею 1,90 кв.м., вбиральню (2) площею 1,0 кв.м., коридор (1) площею 6,40 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 704 грн. 80 коп. на відшкодування понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 10 грудня 2018 року.

Головуючий О.А.Самсонова

30.11.2018