АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 758/4392/18

провадження № 22-ц/796/6337/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Вербової І.М.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідачі суддя Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Любов Миколаївна, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року у складі судді Войтенко Т.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до судді Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Любові Миколаївни, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями судді, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просив Апеляційний суд м. Києва визначити підсудність заяви, місцевий суд зобов'язати Державу Україна в особі Державної казначейської служби України відшкодувати позивачу за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями судді з триразовим порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у сумі 574 011 грн.

У мотивування вимог зазначав, що в рамках розгляду цивільної справи № 755/9719/17-ц позивачем подавалися заяви про забезпечення позову, за результатами розгляду яких, суддею Виниченко Л.М. постановлено незаконні ухвали про відмову у забезпеченні позову.

Вказує на те, що у постановлених ухвалах суддя Виниченко Л.М. зазначила про те, що такі ухвали оскарженню окремо від рішення суду не підлягають, чим позбавила позивача гарантованого Конституцією України права на апеляційне оскарження судового рішення.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2018 року визначено підсудність матеріалів заяви ОСОБА_1 Подільському районному суду м. Києва.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 20 червня 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржувану ухвалу вважає незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування вимог, зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України позов про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді (суду), може розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Посилається на те, що суддя Виниченко Л.М. тричі незаконно відмовляла йому у задоволенні заяв про забезпечення позову та зазначала в ухвалах, що вони не підлягають оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду, чим позбавила позивача права на справедливий суд та завдала йому моральної шкоди.

Відповідачі не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Відповідно до п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Позивач в апеляційній скарзі просив суд слухати справу без його участі, 14 серпня 2018 року, 15 серпня 2018 року та 16 серпня 2018 року направив на офіційну електронну адресу Апеляційного суду м. Києва заяви про слухання справи без присутності апелянта.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд виходив з того, що розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій та судових рішень судді (суду), пов'язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання) нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не в повній мірі відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід'ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Таким чином, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними, а визначаються Конституцією та законами України. Отже, суди не мають права розглядати вимоги, які не належать до їх юрисдикції, визначеної законом.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

За приписами статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Підставою для звернення до суду з даним позовом є те, що, на думку ОСОБА_1, суддя Виниченко Л.М. безпідставно та незаконно відмовила у задоволенні заяв позивача про забезпечення позову та постановила ухвали із зазначенням про неможливість їх оскарження окремо від рішення, чим порушила його право на доступ до правосуддя та завдала моральної шкоди, яку він оцінює в 574 011 грн.

Проте, застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе лише у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов'язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

У разі не згоди з судовим рішенням, особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю, оскільки це буде порушенням принципу незалежності суддів і недопущення впливу на них.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним («Плахтєєв та Плахтєєва проти України», № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Висновок про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі дозволяє зробити і тлумачення статей 1174 і 1176 ЦК України. Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16 законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 490/7300/14-ц.

Відповідно до норм статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи наведене, при постановленні оскаржуваної ухвали, місцевий суд правильно застосував пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України та обґрунтовано вирішив, що позовні вимоги ОСОБА_1 до судді Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Л.М. про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, а тому в цій частині місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження.

Отже, в цій частині ухвала є законною та обґрунтованою.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Таким чином, звернення ОСОБА_1 із зазначеними позовними вимогами до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України можуть бути предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому в цій частині місцевий суд дійшов передчасного та помилкового висновку про відмову у відкритті провадження.

Виходячи з наведеного, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, дав їм невірну правову оцінку, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями судді та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому розгляду справи в цій частині, що відповідно до статті 379 ЦПК України є підставою для скасування такої ухвали із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали місцевого суду в частині відмови у відкритті провадження за позовними вимогами до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та направлення справи в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді, скасувати і направити справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В решті ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено 21 серпня 2018 року.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Лапчевська

І.М. Вербова