П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 361/1955/18

№ апеляційного провадження: № 22-ц/824/3381/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) - Невідомої Т.О.

суддів - Гаращенка Д.Р., Левенця Б.Б.

секретар - Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Селезньової Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

В квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що відповідач є її сином, в квартирі не проживає з грудня 2016 року, коли разом із дружиною вибув з квартири, не бере участі в утриманні квартири, у ремонті, в оплаті комунальних послуг, залишається зареєстрованим у квартирі, не дає документів на підтвердження проживання за іншою адресою, що створює для позивачки перешкоди, зокрема, в отриманні субсидії, крім того створює перешкоди у користуванні кімнатою, в якій раніше проживав, і яку залишив зачиненою на замок, не передавши ключа від неї.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, залишено без задоволення.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норми процесуального та матеріального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у оскаржуваному рішенні, фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Китївської області від 11 вересня 2018 року та прийняти постанову про задоволення позовних вимог та визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги скаржник вказує на те, що вона є власником квартири № АДРЕСА_1, у своєму позові посилалась як на правову підставу на статті 317, 319, ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки відповідач є її сином, в квартирі не проживає з грудня 2016 року, коли разом з дружиною вибув з квартири, з цього часу не несе участі в утриманні квартири, у ремонті, в оплаті комунальних послуг, залишається зареєстрованим у квартирі, не дає документів на підтвердження проживання за іншою адресою, що створює для позивачки перешкоди, зокрема, в отриманні субсидії, крім того створює перешкоди у користуванні кімнатою, в якій раніше проживав, і яку залишив зачиненою на замок. Також наголошує на тому, що відповідач причиною свого тимчасового вибуття з квартири вказує конфліктну обстановку в сім'ї, тривалий конфлікт між матір'ю і дружиною, хворобу дружини і необхідність забезпечення спокою для неї за станом здоров'я, однак місцевий суд не звернув увагу, на відсутність підтверджуючих документів про хворобу дружини відповідача на час переїзду останніх на інше місце проживання по даний час. Крім того, звертає увагу на те, що відповідач при наданні пояснень не заперечував той факт, що він не приймає участі в сплаті комунальних платежів, проведення поточного та капітального ремонту квартири. На її переконання, суд першої інстанції не взяв до уваги, що інші члени її сім'ї, а саме чоловік є інвалідом 1 групи, а донька інвалідом 2 групи і потребують окремих кімнат для проживання, але при ухваленні рішення суд помилково вважав, що у відповідача були поважні причини вибуття з квартири та за ним залишилося право постійного користування жилою площею у квартирі. Суд неправильно застосував ст. 395 ЦК України, відповідно до якої речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування - сервітут, оскільки не про якій сервітут мова між сторонами не йшла, і вона, скаржник, не мала наміру укладати такий договір.

Ухвалою від 06 листопада 2018 року було відкрито апеляційне провадження у справі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити із наведених у ній підстав.

ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що спір судом вирішений правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає залишенню без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачці.

За вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_5 (позивач), ОСОБА_6 і ОСОБА_3 (відповідач).

Відповідно до актів обстеження, складених депутатом та засвідченим підписами сусідів, від 3.10.2017р. від 15.1 1.2017р., від 17.01.2018р. - відповідач за даною адресою зареєстрований, але фактично не проживає з 20.12.2016р., разом зі своєю сім'єю проживає по АДРЕСА_3, акти підписані сусідами ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 був відсутній з поважних причин, а тому відсутні правові підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст.405 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу на праві власності.

Крім позивача право постійного проживання в спірній квартирі має також відповідач і чоловік позивачки (батько відповідача), який також проживає в квартирі. Крім того, в квартирі за згодою власника квартири, але без реєстрації постійного місця проживання, проживає дочка позивачки з її дітьми.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК Українивласник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 405 ЦК Українивстановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 посилалися на те, що відповідач не проживає в квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин.

Заперечуючи проти позову відповідача зазначив, що не вважає себе таким, що втратив право користування квартирою, а саме раніше займаною ним кімнатою, оскільки в квартирі проживав постійно, квартира є його єдиним житлом; не мав наміру вибувати з квартири чи переїжджати на інше постійне місце проживання та пояснив, що причиною його тимчасового вибуття з квартири вказує конфліктну обстановку в сім'ї, тривалий конфлікт між матір'ю та його дружиною, хворобу дружини і необхідність забезпечення спокою для неї за станом здоров'я.

Доводи відповідача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи. Так судом було встановлено, що вибуття відповідача з квартири носило не лише вимушений, а і тимчасовий характер внаслідок хвороби його дружини. Відповідач не вибув з квартири остаточно, на що вказують такі події: він не вивіз свої речі, він не залишив ключа від вхідних дверей до окремо виділеного йому жилого приміщення (кімнати), він неодноразово після так званого вибуття повертався у квартиру, користався кімнатою та речами, які в ній залишив, і робив це фактично одразу після виїзду.

Крім того, позивачем не заперечувався факт того, що відповідач після 20.12.2016р. неодноразово приходив у квартиру і в кімнату, вранці і пізно ввечері, а коли вона поміняла замок, то вимагав видати йому ключ з наміром подальшого користування квартирою.

Дану обставину ОСОБА_2 підтвердила і в суді апеляційної інстанції, пояснивши, що, дійсно, ключ замінила впродовж місяця після виїзду відповідача і його сім'ї з квартири, оскільки відповідач продовжував приходити до квартири, а вона цього не бажала.

Таким чином, суд правильно виходив із того, що позивач фактично створила відповідачу перешкоди у користуванні спірною квартирою, замінивши замок у вхідних дверях через місяць після його вибуття. Означені дії були вчинені у період, коли за відповідачем зберігалось спірне жиле приміщення, і коли відповідач ще не втратив зв'язок з займаним ним жилим приміщенням.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що після вибуття відповідача з квартири в грудні 2016 року, відсутності відповідача в квартирі понад один рік без поважних причин не встановлено, та й саме вибуття з квартири не було остаточним, а не проживання в квартирі пов'язане з поважними причинами, є вимушеним, до того ж пов'язане з перешкодами, які створила для відповідача позивач. За таких обставин підстав для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, судом не встановлено.

Крім того, суд апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з висновками місцевого суду про те, що проживання відповідача в квартирі, належній позивачу на праві власності, дійсно є обмеженням права власності позивача, але таке обмеження виникло з законних підстав, а тому сам факт небажання позивачки, щоб відповідач проживав в належній їй квартирі, бажання вільного користування зайнятою відповідачем кімнатою на власний розсуд - не є достатньою законною підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Тому посилання позивача на ст. 317 та ст. 319 ЦК України як на підстави для задоволення позову, є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо помилкових висновків районного суду про те, що у відповідача були поважні причини вибуття з квартири та за ним залишилося право постійного користування окремою кімнатою у квартирі, є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним.

Посилання скаржника на те, що суд не звернув увагу, на відсутність підтверджуючих документів про хворобу дружини відповідача на час переїзду останніх на інше місце проживання по даний час, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки факт тяжкого захворювання (онкологічного) перенесеного її невісткою, і тривалого лікування останньої позивачем в судовому засіданні в суді першої інстанції був визнаний та не оспорювався. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 також підтвердила зазначену обставину.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а тому не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без змін.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2018 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р.Гаращенко

Б.Б. Левенець