Справа № 347/2223/17
Провадження № 2/347/78/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді: Гордія В.І.,

секретаря Корбутяк Н.М.,

з участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Косові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та

зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, а ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його адвокат позовні вимоги підтримали повністю, позивач суду пояснив та позовній заяві зазначив, що з 31.05.2002 року по 16.05.2017 року він перебував у шлюбі із відповідачкою, ОСОБА_4, в якому у них народилося четверо дітей. За час їх спільного проживання ними також було придбано нерухоме майно, зокрема житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в с. Пістинь, по вул. Хмельницького 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області. Домовленості щодо поділу спірного будинку між ними не було досягнуто, а тому він просить визнати житловий будинок, що в с. Пістинь, по вул. Хмельницького 28-а, Косівського району, - спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину даного будинку, а також просить стягнути на його користь сплачений ним судовий збір. Зустрічний позов ОСОБА_4 не визнав повністю, суду пояснив, що жодних із вказаних ОСОБА_4 автомобілів у нього в наявності вже немає, так як він їх продав. Зокрема, «VOLKSWAGEN CADDY» він продав ще до розірвання шлюбу, і отримані кошти вони з відповідачкою витратили в інтересах сім»ї, а саме, здійснили вкладення у бізнес, так як і дружина і він мають магазини. А автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» ним дійсно було продано уже в 2018 році через його поганий стан і частину отриманих коштів він витратив на сплату аліментів. Просить його позов задоволити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідачка ОСОБА_4 та її адвокат ОСОБА_2 в судовому позов не визнали повністю, відповідачка суду пояснила, та у зустрічній позовній заяві і відзиві на позов зазначила, що житловий будинок ними хоч і було придбано у шлюбі, однак за кошти, які вона отримала від продажу спадкового майна, а саме, житлового будинку, 3/4 частин якого належала їй, і 1/4 - її родичці, яка і знайшла на нього покупців. А тому вважає, що будинок є її особистою приватною власністю. Крім цього, за час шлюбу із позивачем, вони придбали два транспортні засоби, які вона бажає поділити у співвідношенні: 2/3 їй і 1/3 позивачу. Просить у позові ОСОБА_3 відмовити, а її зустрічний позов задоволити.

Вислухавши сторони, свідків, та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_4 про поділ майна подружжя слід задоволити частково з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право спільної сумісної власності подружжя регламентовано розділом 8 Сімейного Кодексу України.

Зокрема, ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тотожне по змісту визначення спільної сумісної власності подружжя викладено і в ч.3 ст. 368 ЦК України, згідно до якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Першовизначальним принципом виникнення у особи (осіб) такого права та підставою його набуття є факт перебування осіб у шлюбі.

Як було встановлено в судовому засіданні, та не заперечувалось сторонами, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.05.2002 року, який уклали у виконкомі Брустурівської сільської Ради, актовий запис № 4. Проте, рішенням Косівського районного суду від 16.05.2017 року (а.с.14), яке набрало законної сили 29.05.2017 року, даний шлюб між сторонами було розірвано.

Як передбачено пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, звернути увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст.114 СК України).

Тобто, слід вважати, що шлюб між сторонами було припинено 29.05.2017 року.

За час даного шлюбу сторонами було набуто рухоме та нерухоме майно, яке вони бажають намір поділити, а саме: позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про поділ житлового будинку, який розташований в с. Пістинь, по вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області, а відповідачка за первісним позовом та позивачка по зустрічному ОСОБА_4 просить поділити між ними два автомобілі.

При цьому, ОСОБА_3 в своїх позовних вимогах не просить поділити майно в натурі, а просить поділити майно в частках, тобто без реального його поділу. В зв»язку із цим просить: визнати будинок, який розташований в с. Пістинь, по вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області, та в якому вони сім»єю спільно проживали, - спільним майном подружжя, та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього будинку, оскільки правовстановлюючі документи на будинок, при його купівлі було оформлено лише на відповідачку ОСОБА_4

А відповідачка ОСОБА_4, в свою чергу, просить в позові ОСОБА_3 відмовити повністю, оскільки вважає спірний будинок своєю особистою власністю, натомість, просить поділити між ними два автомобілі, власником яких записаний відповідач ОСОБА_3, орієнтовна вартість яких становить 404 000 грн., відступивши від засад рівності майна, збільшивши її частку до 2/3 вартості майна. В судовому засіданні не заперечила щодо сплати їй грошової компенсації її частки від вартості даних транспортних засобів.

Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Дослідивши докази щодо набуття права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в с. Пістинь, по вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області, судом встановлено наступне.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 24.03.2004 року (а.с.62) продавці ОСОБА_5 (якій належить 1/4 частка житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською ДНК 30.12.1994 року за реєстром № 2834-Д) та ОСОБА_6 (якій належить 3/4 частки житлового будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Косівською ДНК 25.01.2002 року за реєстром № 98) продали покупцям ОСОБА_7 та ОСОБА_8 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в м. Косів, по вул. Франка № 51 Косівського району, Івано-Франківської області, вартість якого становить 16616 грн.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 підтвердила, що вказану у договорі купівлі-продажу суму грошей, яка на той час була еквівалентна 4500 доларів США, передала особисто ОСОБА_4 і крім цього, ще до укладення договору, дала грошову суму еквівалентну приблизно 1000 доларів США ОСОБА_5, яка в договір вже не була включена.

В подальшому, як стверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.09.2004 року (а.с.63), ОСОБА_6 купила у ОСОБА_9 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в с. Пістинь, по вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області. Продаж вчинено за домовленістю сторін за 23878 грн.

Як ствердила в судовому засіданні ОСОБА_4, даний будинок було придбано за кошти отримані від продажу її спадкового будинку, а також не заперечила, що певну суму до коштів, яких не вистачало їм на покупку будинку, позичили батьки позивача ОСОБА_3

Тобто, з'ясувавши джерело і час придбання спірного житлового будинку, суд приходить до висновку, що зважаючи на суму коштів, отриманих ОСОБА_4 при продажі частки належного їй житлового будинку (16616 грн.) та короткий термін і суму коштів, за куплений подружжям саме за час шлюбу спірний будинок (23878 грн.), суд вважає, що подружжям спільно було придбано приблизно третину даного будинку, а дві третини було придбано за особисті кошти відповідачки ОСОБА_4, що частково у мотивувальній частині своєї позовної заяви не заперечує позивач ОСОБА_3І, посилаючись на норми ст. 57 СК України.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведені мотиви, а також те, що з відповідачкою після розірвання шлюбу залишилися проживати четверо неповнолітніх дітей, права яких слід врахувати при ухваленні даного рішення, так як їм у майбутньому і перейде у спадок набуте батьками дане майно, суд приходить до висновку, що 2/3 частки будинку в с. Пістинь, по вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, є особистою власністю ОСОБА_4 і поділу не підлягає, а 1/3 частки є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу, в результаті якого згідно математичних розрахунків часток, ОСОБА_4 належить 5/6 частки будинковолодіння (4/6 частки з яких є її особистою приватною власністю), а 1/6 частки будинковолодіння належить ОСОБА_3 як частка у майні спільної сумісної власності.

Оскільки сторони не ставлять вимог про реальний поділ будинковолодіння, чи грошової компенсації частки у майні, то суд здійснює поділ будинковолодіння шляхом визначення розміру ідеальних часток співвласників, а саме: за ОСОБА_4 визнає 5/6 частки будинковолодіння, а за ОСОБА_3 1/6 частки будинковолодіння.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 18.06.2018 року по справі № 61-1935св18.

Що ж до позовної вимоги ОСОБА_4 про поділ між сторонами транспортних засобів марки «VOLKSWAGEN CADDY» та «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», то суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно п.24 вищенаведеної Постанови Пленуму ВСУ, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Абзацом 2 п.30 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ передбачено, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Так як обидва ці автомобілі були придбані за час перебування сторін у шлюбі, що стверджується інформацією Територіального сервісного центру № 2343 від 20.03.2018 року (а.с.110), то суд визнає їх спільною сумісною власністю подружжя.

Однак, на час розгляду справи у суді, дані автомобілі вже не перебувають у власності сторін, а відчужені позивачем ОСОБА_3 добросовісним набувачам і, як було встановлено в судовому засіданні, без згоди другого з подружжя ОСОБА_4

Як вказано в інформації Територіального сервісного центру № 2343 від 20.03.2018 року (а.с.110), автомобіль марки «VOLKSWAGEN CADDY», було знято з обліку 28.03.2017 року і його вартість на день продажу становила 105785,55 грн. При цьому, судом встановлено, що хоч даний автомобіль і було відчужено в період перебування сторін у шлюбі, однак позивачем ОСОБА_3 не було представлено суду будь-яких доказів того, що дані кошти ним було витрачено в інтересах сім"ї.

Транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» було знято з обліку 07.03.2018 року і його вартість на день продажу становила 61019 грн. І щодо даного транспортного засобу позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні дав пояснення, що дійсно продав його вже після розірвання шлюбу, а кошти частково витратив на сплату аліментів.

А тому, що ж до поділу транспортних засобів, то суд приходить до висновку, що цю позовну вимогу слід задоволити частково, без відступлення від засад рівності у співвідношенні 2/3 їй і 1/3 позивачу, як того просить ОСОБА_4 А саме, зважаючи на те, що відповідачка-позивачка ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечила щодо сплати їй грошової компенсації за транспортні засоби відповідно до її частки, то суд вважає за доцільне визнати за нею право на 1/2 частину загальної вартості транспортних засобів від ціни їх продажу, і в рахунок вартості її частки стягнути з ОСОБА_3 на її користь 83402,28 грн.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі № 61-5530св18.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до вимог ч.1 тч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як видно із матеріалів справи, для надання правничої допомоги, як позивач ОСОБА_3, так і відповідачка ОСОБА_10 уклали договори із адвокатами. Позивач ОСОБА_3 із адвокатом ОСОБА_1, що стверджується копією Договору від 24.04.2018 року та ордером (а.с.107, 108), а відповідачка-позивачка ОСОБА_4 із адвокатом ОСОБА_2, що стверджується копією свідоцтва та ордера (а.с.60).

Згідно представленої ОСОБА_4 квитанції від 12.09.2018 року вартість послуг адвоката ОСОБА_2 становить 10000 грн. (а.с.142), а згідно квитанції та акта виконаних робіт № 1 від 24.09.2018 року, представленого ОСОБА_3 вартість послуг адвоката ОСОБА_1 становить 8750 грн. (а.с.154-155).

Таким чином, зважаючи на невелику різницю у сумі вартості послуг адвокатів, а також вимоги ч.1 ст. 137 ЦПК України, суд вважає, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвокатів, не підлягають стягненню, а покладаються на сторони.

Що ж до судового збору, то позивачем ОСОБА_3 було заявлено позовну вимогу без зазначення ціни позову і мінімальна ставка судового збору на час подачі позову становить саме ту суму, яку він сплатив, то зважаючи, що його позов задоволено частково, а не повністю, суд не вбачає необхідності у стягненні на його користь оплаченого ним даного судового збору.

Крім того, оскільки відповідачкою ОСОБА_11 при подачі зустрічної позовної заяви не було сплачено судовий збір у розмірі 2700 грн. (1% ціни заявленого нею позову) і суд не знайшов підстав для звільнення її від такої оплати, то дану суму з неї слід стягнути. Але, так як в цій частині її позовні вимоги були задоволені частково, то судовий збір, який їй повинен бути відшкодований іншою стороною, становить 834,02 грн.

На підставі наведеного, ст.ст. 57, 60-74 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 355, 368, 372 Цивільного Кодексу України та керуючись ст.ст. 12, 13, 137, 141, 263-265, 268 ЦПК, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 жителем ІНФОРМАЦІЯ_2, (паспорт серія СС № 234543 виданий Косівським РВ УМВС 06.02.1997 року), право власності на 1/6 частину будинковолодіння, що знаходиться за адресою с. Пістинь, вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області.

Визнати за ОСОБА_4, жителькою с. Пістинь, вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області, (ІПН НОМЕР_1) право власності на 5/6 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою с. Пістинь, вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 83402 (вісімдесят три тисячі чотириста дві) грн. 28 коп. в рахунок вартості 1/2 частини транспортних засобів.

Стягнути з ОСОБА_4 - 2700 грн. судового збору на користь отримувача коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: 6001, код класифікації доходів бюджету: 22030106 (стягувачем є Державна судова адміністрація України).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 834,02 грн. сплаченого нею судового збору.

Заходи забезпечення позову згідно ухвали Косівського районного суду від 22.11.2017 року у вигляді накладення арешту на будинок за адресою с. Пістинь, вул. Б.Хмельницького № 28-а, Косівського району, Івано-Франківської області після набрання рішенням законної сили, скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Гордій В.І.