Постанова

Іменем України

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 333/5610/16-ц

провадження № 61-18203св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Комунарського районного суду

м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року у складі судді Наумової І. Й. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017 року у складі суддів: Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Спас О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувсь до суду із позовом до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивач в період з 17 квітня 1985 року до 28 червня 1987 року проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан в складі діючої армії в період бойових дій. При виконанні службових обовязків в Демократичній Республіці Афганістан отримав множинні вогнепальні уламкові поранення голови, обох рук (контузія головного мозку, 1987 рік), наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних ділянках, що призвело в подальшому до розвитку «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ, ГПМК по типу ішемічного інсульту в ВББ (29 вересня 2012 року), у вигляді після травматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., прогресуючого, кризового перебігу, з вираженим церебротенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими судинними кризами змішаного типу (лікворно-гіпертензивні, вертебро-базилярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю, правобічним гімесиндромом. Після травматичний церебральний арахноїдит з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією ІІІ ст., стійко вираженим цефалічним синдромом. Атеросклероз МАГ.ГХ ІІ ст. Варикозна хвороба. Варикозного розширення вен нижніх кінцівок без порушення кровообігу», а також захворювання: «Хронічний персистуючий після інфекційний гепатит, часто рецидивуючий перебіг з помірно вираженим порушенням пігментного обміну та виходом у цироз. Хронічний панкреатит, хронічний холецистит, хронічний гастрит з рідкими загостреннями та незначними порушеннями функцій». Проходив неодноразові стаціонарні лікування з приводу болі в голові, оніміння обох кінцівок. Після проведення лікування стан його здоровя в повному обсязі не відновився. Внаслідок поранень змушений тривалий час знаходитися на лікарняному та проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. З лав Збройних Сил України був звільнений за станом здоров'я. Позивачу встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби. ОСОБА_4 втратив роботу, оскільки не має можливості повноцінно її виконувати через захворювання, а його заробітна плата була основним засобом існування для родини.

У звязку з отриманням зазначених поранень порушено нормальний життєвий стан позивача. Постійно виникають складнощі з болем та постійними спазмами. Позивач не може вільно пересуватися, а після ходіння впродовж 3-4 годин має перебувати 2-3 дні в постільному режимі, оскільки відчуває сильну слабкість, страждає на безсоння.

Вважає, що у звязку з отриманими пораненнями під час захисту Вітчизни та встановленням йому інвалідності внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачу внаслідок поранень та захворювань, які на теперішній час прогресують, спричинена моральна шкода, а обов'язок держави відшкодувати завдану йому моральну шкоду покладається саме на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

07 серпня 2017 року Міністерство оборони України подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_4 ґрунтуються лише на припущеннях, які не підтверджені належними доказами у справі. Обставини справи виключають цивільно-правову відповідальність Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади, що передбачено у статтях 1167, 1174 ЦК України, а тому Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі. Під час розгляду справи суди не врахували їх доводів щодо відсутності їхньої вини у заподіянні моральної шкоди, що виключає підстави для настання відповідальності для Міністерства оборони України.

04 вересня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4, де зазначено, що вказані ним у позовній заяві захворювання та поранення, отримані ним під час виконання обов'язків військової служби, порушили його нормальні життєві зв'язки, що змушує його докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що з 17 квітня 1985 року до 28 червня 1987 року ОСОБА_4 проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан в складі діючої армії в період бойових дій (а. с. 12), військовий квиток серія НОМЕР_3 від 14 вересня 1975 року (а. с. 911).

Під час виконання службових обовязків в Демократичній Республіці Афганістан отримав множинні вогнепальні уламкові поранення голови, обох рук (контузія головного мозку, 1987 рік), наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що призвело в подальшому до розвитку «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ, ГПМК по типу ішемічного інсульту в ВББ (29 вересня 2012 року), у вигляді після травматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., прогресуючого, кризового перебігу, з вираженим церебротенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими судинними кризами змішаного характеру (лікворно-гіпертензивні, вертебро-базилярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю, правобічним гімесиндромом. Після травматичний церебральний арахноїдит з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією ІІІ ст., стійко вираженим цефалічним синдромом. Атеросклероз МАГ.ГХ ІІ ст. Варикозна хвороба. Варикозного розширення вен нижніх кінцівок без порушення кровообігу», а також захворювання: «Хронічний персистуючий після інфекційний гепатит, часто рецидивуючий перебіг з помірно вираженим порушенням пігментного обміну та виходом у цироз. Хронічний панкреатит, хронічний холецистит, хронічний гастрит з рідкими загостреннями та незначними порушеннями функцій». Зазначене підтверджено витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії МО України по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 05 лютого 2016 року № 462

(а. с. 16).

22 березня 2016 року ОСОБА_4 була встановлена ІІІ група інвалідності в зв'язку з хворобою, яка пов'язана з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії НОМЕР_1 (а. с. 14) та посвідченням серія НОМЕР_2 (а. с. 13).

Відповідно до висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 28 січня 2016 року № 173/Ж описані рубці у лобній ділянці справа, на передній поверхні правого ліктьового суглоба, на долонній поверхні лівого променево- запясткового суглоба, на долонній поверхні лівої кисті в проекції підвищення 1 пальця, на тильній поверхні лівої кисті в проекції основи основної фаланги

3 пальця, на тильній поверхні лівої кисті в проекції основної фаланги 1 пальця є наслідком загоєння ран, які виникли внаслідок розривної дії снаряда, могли бути спричинені у зазначений строк, тобто у 1987 році (а. с. 15).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як зазначає позивач, шкоду його здоров'ю йому завдано під час перебування на військовій службі у Збройних Силах СРСР.

Відносини, пов'язані з проходженням військової служби у Збройних Силах СРСР, за критеріями статті 1 ЦК України не є цивільними, оскільки не засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності (відокремленості) їх учасників.

Такі відносини за правовою природою є публічно-правовими, оскільки пов'язані з проходженням одного з видів публічної служби, а тому шкода, завдана під час проходження публічної служби, не підлягає відшкодуванню за загальними правилами цивільного права.

Враховуючи, що відносини за участю позивача не є цивільними, на них не можуть бути поширені правила пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо поширення його положень на ті права і обов'язки, що виникли після набрання цим Кодексом чинності.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від

09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під час вирішення позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Суди дійшли висновку, що ОСОБА_4 отримав захворювання, які стали підставою для встановлення йому третьої групи інвалідності в період проходження військової служби, у тому числі на території Демократичної Республіки Афганістан. Через наявність таких захворювань позивач неодноразово проходив курси лікування.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.

За положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення їх путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.

Також, окрім Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», діють Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Проте наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Обов'язок відшкодування не може бути покладений на визначеного позивачем відповідача.

Отже, покладаючи на Міністерство оборони України обов'язок із відшкодування моральної шкоди позивачу за наслідком захворювань, які він отримав під час проходження військової служби, суд не встановив наявності причинно-наслідкового зв'язку між виконанням позивачем обов'язків військової служби та його наслідками, у тому числі і у заподіянні позивачеві моральної шкоди.

Посилання суду на постанову Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 на підтвердження правильності позиції у цій справі є безпідставним, оскільки Верховний Суд України у своїй постанові вказав про наявність підстав для покладення на Міністерство оборони України обов'язку відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час (як джерела підвищеної небезпеки, яке перебуває у віданні міністерства), та шкоду, яку було заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Тобто, судами у справі № 3-86гс14 було встановлено протиправність дій та бездіяльність військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, чого при розгляді справи, рішення в якій оскаржуються, встановлено не було.

Пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2017 року зупинене виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження у цій справі.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, то подальшому виконанню воно не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Крім того, згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу Міністерства оборони України, скасовано ухвалені в справі судові рішення та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати віднести на рахунок держави.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди відмовити.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик