Провадження № 2/760/2954/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року Солом'янський районний суд м.Києва у складі:

головуючого- судді -Кушнір С.І,

при секретарі - Гаєвській С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», про захист прав споживача, визнання частково недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 22.09.2017 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», в якому просила визнати пункт 2.5. Договору про іпотечний кредит №1.07061284 від 07.06.2007 р., укладеного між нею та ПАТ «Платинум Банк» (яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Міжнародний іпотечний банк»), а саме: «За надання кредиту Позичальник оплачує Кредитору комісію в розмірі згідно Тарифів за кредитними операціями, що діють на дату надання кредиту, яка сплачується Позичальником шляхом внесення через касу Кредитора (чи перерахування з іншого власного банківського рахунку) готівкових коштів із забезпеченням їх надходження в ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» протягом операційного часу, але не пізніше 16.00 в національній валюті України відповідно до офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України на день видачі Кредиту», недійсним з моменту укладення такого Договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 07 червня 2007 р. між нею та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Міжнародний іпотечний банк», було укладено Договір про іпотечний кредит №1.07061284.

Згідно положень пунктів 1.1 Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит у сумі 45000,00 доларів США строком повернення 240 (двісті сорок) місяців, за користування якими встановлено процентну ставку у розмірі 11% річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці.

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору, кредит було надано Позичальнику на придбання у власність житлової нерухомості, тобто на «споживчі цілі» в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням п. 2.5 Кредитного договору, а саме, наступних положень: «За надання кредиту Позичальник оплачує Кредитору комісію в розмірі згідно Тарифів за кредитними операціями, що діють на дату надання кредиту, яка сплачується Позичальником шляхом внесення через касу Кредитора (чи перерахування з іншого власного банківського рахунку) готівкових коштів із забезпеченням їх надходження в ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» протягом операційного часу, але не пізніше 16.00 в національній валюті України відповідно до офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України на день видачі Кредиту», позивач при укладенні Кредитного договору, тобто 07.06.2007 р., сплатила Банку комісію у розмірі 1% від суми кредиту (450,00 дол. США, гривневий еквівалент дорівнює сумі у розмірі 2272,50 грн.) за видачу кредиту, як за окрему послугу.

Позивач вважає, що при укладенні вищезазначеного Кредитного договору Банк вніс в нього умови, які прямо суперечать законодавству України, порушують права позичальника з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» та підлягають визнанню недійсними.

Так, відповідно до положень цивільного законодавства та Закону України «Про захист прав споживачів», кредит - це послуга. Вартість кредиту як послуги - є проценти, які позичальник зобов'язується сплатити за користування кредитом. Відсоткова ставка - є саме платою за надання кредиту та становить 11% річних в іноземній валюті.

Банк в Кредитному договорі жодним чином не зазначив, яка правова підстава сплати комісії (за надання кредиту) як додаткової плати: а) якщо Банк мав на увазі комісійні послуги, то він мав би зазначити, що це за послуги. Крім того, немає такої комісійної послуги, як послуга «за надання кредиту»; б) якщо Банк мав на увазі послугу саме за надання кредиту, відкриття і ведення рахунку клієнта - то відповідно, це є однією з функцій банку, за яку окрема плата не утримується ( в силу того, що це є бухгалтерською (фінансовою) діяльністю, яка передбачена нормативними актами та має обов'язковий характер).

Відкриття і ведення рахунків при кредитуванні, не є послугою банку, оскільки зумовлені вимогами закону відповідно до порядку організації бухгалтерського обліку.

Таким чином, п. 2.5 Кредитного договору є однією з несправедливих умов в Договорі, суперечить актам цивільного законодавства, в т.ч. ч. 5 ст. 11 та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та не відповідає ст.ст. 203, 207 ЦК України.

Даний пункт договору має бути визнаний недійсним, оскільки ним передбачено сплату позичальником кредитору комісії, що є порушенням вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо включення у договір умов, які є несправедливими, а саме наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, в зв'язку з чим, позивач звернулася з позовом до суду.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази.

Представник відповідача ПАТ «Платинум Банк» в судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі, вважав позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 30.05.2018 р. представником відповідача ПАТ «Платнум Банк» до суду було подано відзив на позовну заяву, повністю підтриманий в судовому засіданні, в якому зазначив, що доводи позивача про невідповідність положень оспорюваного договору в частині сплати комісії не відповідають Закону України «Про захист прав споживачів» не заслуговують на увагу, оскільки позивачем була сплачена зазначена комісія та під час підписання договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Окрім того, посилання позивача на неправомірність включення до умов кредитного договору положень п. 2.5 спірного договору щодо умов про сплату комісії є необґрунтованими, оскільки дані умови не суперечать чинному законодавству. Кредитний договір укладався у повній відповідності до положень чинного законодавства, що діяло на той момент. Позивачу надавались усі необхідні пояснення про істотні умови договору, сукупну вартість кредиту та порядок сплати процентів за його користування. Жодним нормативно-правовим актом чинного законодавства України прямо не заборонено включення до умов кредитного договору сплату позичальником комісії за видачу кредиту. При цьому, протягом усього часу користування кредитом позивач не зверталась до банку щодо отримання додаткової інформації за договором або за роз'ясненням кредитного договору. Враховуючи викладене, відповідач просив відмовити в задоволенні позову. Також, представник відповідача заявив про застосування судом наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України. Так, про порушення своїх прав позивач могла дізнатися безпосередньо після укладення кредитного договору в 2007 р. За таких обставин, загальний строк позовної давності на звернення з відповідним позовом для позивача минув ще в 2010 р.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та пояснення представника відповідача, врахувавши їх доводи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 07.06.2007 р. між позивачем, ОСОБА_1 (Позичальник з однієї сторони), та Закритим акціонерним товариством «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «Платинум Банк» (Кредитор з іншої сторони), було укладено Договір про іпотечний кредит №1.07061284.

Відповідно до п.п. 1.1 та 1.2 Кредитного договору, Кредитор на умовах цього Договору надає Позичальнику грошові кошти (Кредит) в сумі 45000 доларів США на строк користування 240 (двісті сорок) місяців, а Позичальник зобов'язується повернути наданий Кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 11,00 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці, здійснити всі інші платежі за Кредитом у встановлених даним Договором розмірах і строках і виконати свої зобов'язання за даним Договором в повному обсязі.

Кредит надається Позичальнику для придбання у власність житлової нерухомості: квартири № 38/1, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пост-Волинська, буд. 2/103, що складається з 1 (однієї) жилої кімнати, має загальну площу 25,10 кв.м. та жилу площу 16,60 кв.м. (будинок та/або предмет іпотеки), право власності на яку Позичальник набуває на підставі договору купівлі-продажу, що укладений між Позичальником та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. 07 червня 2007 р., внесений у реєстр за №185 та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів.

Відповідно до п. 2.5 Договору, за надання кредиту Позичальник оплачує кредитору комісію в розмірі згідно Тарифів за кредитними операціями, що діють на дату надання кредиту, яка сплачується Позичальником шляхом внесення через касу Кредитора (чи перерахування з іншого власного банківського рахунку) готівкових коштів із забезпеченням їх надходження на поточний рахунок Позичальника відкритий в ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» протягом операційного часу, але не пізніше 16.00, в національній валюті України відповідно до офіційного курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України на день видачі кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії квитанції від 07.06.2007 р.. позивач. ОСОБА_1 при укладенні Кредитного договору, тобто 07.06.2007 р., сплатила Банку комісію у розмірі 1% від суми кредиту (450,00 дол. США, гривневий еквівалент дорівнює сумі у розмірі 2272,50 грн.) за видачу кредиту, як за окрему послугу.

Позивач вважає, що при укладенні вищезазначеного Кредитного договору Банк вніс в нього умови, які прямо суперечать законодавству України, порушують права позичальника з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» та підлягають визнанню недійсними.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору.

Ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно зі ст. 627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені статтями1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 07.06.2007 р., що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, Банком було надано всю необхідну інформацію відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.3 Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що підтверджується копією заяви/анкети на отримання іпотечного кредиту від 27.05.2007 р., листком витрат від 05.06.2007 р., які власноруч підписані позивачем.

Заява/Анкета на отримання іпотечного кредиту підтверджує той факт, що позивач виявила бажання отримати кредит на умовах, що їй були запропоновані, в тому числі з умовою сплати нею комісії за видачу кредиту. Також, Заява/Анкета містить інформацію правового характеру, яка була доведена до відома позивача. З якою вона погодилась, поставивши свій підпис.

Так, згідно пункту 13 Заяви/Анкети, позивач погодилася з наступним: «з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредитування, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також з орієнтовною сукупною вартістю кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, тощо ознайомлений.».

Тому відсутні підстави вважати, що позивачу при укладенні договору, не було надано інформацію відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також відсутні і підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, виходячи з таких обставин.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України. Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст.1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст.215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм статей 536, 638, 1056-1 ЦК України.

На виконання п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 2.1. Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» до підписання кредитного договору позичальнику ОСОБА_1 було надано інформацію, яка передбачена вищезазначеними нормативно-правовими актами в письмовому вигляді, про що свідчить підпис позивача в договорі.

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами та даний договір підписаний позивачем власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.

В ході розгляду даної справи судом встановлено, що позивач здійснив оплату одноразово за управління кредитом в сумі 1 % від суми кредиту, а не здійснював сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі за № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року.

Разом з тим, відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

До банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Центральний депозитарій цінних паперів має право провадити окремі банківські операції на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, що видається у встановленому Національним банком України порядку.

Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

У ч. 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Згідно ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Відповідно до ст. 1 Закону «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Отже, суд приходить до висновку про те, що умова п. 2.5 Кредитного договору, яка передбачає сплату комісії за отримання кредиту є законною, оскільки вона сплачена за відкриття кредитного рахунку, що у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є послугою.

Таким чином, слід вважати, що встановлена умовами Договору комісійна винагорода є послугою в розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1 та ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» і не є такою, що здійснюється Банком на власну користь.

Також Національний банк України в листі № 40-117/2093-6134 від 16.06.2007 року дав наступне роз'яснення: «Стосовно визначення переліку послуг, що встановлюються банками як супутні до операції споживчого кредитування і які споживач повинен сплатити у вигляді комісій на користь Банку згідно з умовами кредитного договору у зв'язку з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, вважаємо за необхідне звернути увагу на наступне. До переліку супутніх послуг, які можуть бути надані споживачеві при наданні банком споживчого кредиту, зокрема можуть відноситися: відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування кредитної заборгованості, що, наприклад, пов'язано з бажанням позичальника отримувати виписки за кредитним/картковим рахунком, здійснення валютно-обмінних операцій, надання консультаційних, у тому числі юридичних, послуг тощо.»

Слід зазначити, що згідно статті 2 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Будь-які видатки, пов'язані зі здійсненням тієї чи іншої банківської операції, банк може включити до вартості договору та саме у відношенні зазначеної умови договору діє принцип свободи договору, який реалізується сторонами при укладенні договору, що жодним чином не вступає в суперечність з п. 3.6 Правил затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168.

Пунктом 1 Переліку типових операцій з розрахунково-касового обслуговування, які відповідно до підпункту 196.1.5 пункту V Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування, затвердженого Постановою Правління НБУ від 15.11.2011 № 400, передбачено, що до операцій з розрахунково-касового обслуговування відносяться операції з відкриття, закриття будь-яких рахунків клієнтів у національній та іноземних валютах.

Главою 2 Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 27.12.2007 року N9 481 передбачено порядок ведення бухгалтерського обліку наданих кредитів. Згідно п. 2.1 даної Інструкції банк відображає в бухгалтерському обліку надані кредити такою проводкою: Дебет - рахунки для обліку наданих кредитів; Кредит - рахунки клієнтів, рахунки для обліку грошових коштів і банківських металів.

Таким чином, для надання кредиту позичальнику банк відкриває рахунок для обліку наданого кредиту (кредитний рахунок) та рахунок для обліку грошових коштів.

Отже, з вищенаведених норм вбачається, що чинним законодавством України передбачено порядок надання банками кредитів шляхом відкриття кредитних рахунків та здійснення розрахунково-касових операцій, при цьому банкам надано право встановлювати комісійну винагороду за ці послуги.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Отже, відсутні порушення закону з боку відповідача при укладанні кредитного договору та відсутні підстави для визнання положення щодо комісійної винагороди за відкриття кредитного рахунку недійсними.

Враховуючи викладене, а також враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, зокрема, щодо несправедливості умов кредитного договору, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відносно позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача заявив про застосування судом наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України, оскільки про порушення своїх прав позивач могла дізнатись безпосередньо після укладення Кредитного договору, тобто в 2007 р., а тому загальний строк позовної давності на звернення з відповідним позовом для позивача минув ще в 2010 р.

Однак, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи із норм матеріального права, які регулюють відносини, що виникли між сторонами, відповідно пропуск позивачем строку позовної давності, як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог, - судом не застосовується.

Керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 11, 15, 16, 203, 215, 509, 626-628, 638, 1054, 1055, 1068 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», про захист прав споживача, визнання частково недійсним кредитного договору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: Кушнір С.І.