Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 442/7848/14-ц

провадження № 61-34195св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Виконавчий комітет Дрогобицької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2015 року, у складі головуючого-судді Івасівки А.П., та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2017 року у складі суддів: Шандри М. М., Мельничук О. Я., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень.

Позовна заява мотивована тим, що пунктом 3 рішенням Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 27 березня 2009 року АДРЕСА_8 віднесено до числа службових, а рішенням виконкому Дрогобицької міської ради від 23 квітня 2009 року №120 надано зазначену квартиру площею 18,8 кв. м з комунальними вигодами майстру ремгрупи підприємства ОСОБА_5 в складі сім'ї трьох осіб: дружини ОСОБА_6 та сина ОСОБА_7 Зазначені рішення були оскаржені в порядку адміністративного судочинства. Ухвалою Львівського Апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року, провадження у справі закрито з підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

ОСОБА_4 вважає включення спірної квартири до числа службових незаконним.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2006 року визнано недійсним пункт 3 рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 19 грудня 2002 року №277 «Про включення до числа службових КП «БУ-3» квартири АДРЕСА_9, одна кімната житловою площею 14,2 кв.м., без комунальних вигод, квартира мансардна та надання її ОСОБА_5 Визнано недійсним, виданий ОСОБА_5 на підставі цього рішення службовий ордер №40 від 24 грудня 2002 року. Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання приміщення квартири нежитловим та приєднання його до квартири позивачів, виселення з нього ОСОБА_5 скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд.

Рішенням Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області від 17 січня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2008 року зобов'язано виконком Дрогобицької міської ради вирішити питання про виключення квартири АДРЕСА_10 з числа службових або виконання будівельних робіт в цьому будинку по заміні його конструктивних елементів - міжповерхового перекриття, даху і інших, приведення його до діючих санітарних норм.

Рішення суду на теперішній час не виконано, про що свідчить лист начальника підрозділу ППВР відділу ДВС Головного управління юстиції у Львівській області від 27 травня 2010 року.

На лист ОСОБА_4 від 08 червня 2013 року виконком Дрогобицької міської ради надів їй відповідь від 22 липня 2013 року №3-23/6267, згідно якого квартиру АДРЕСА_11 розподілили і надали іншій особі у відповідності до рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 23 квітня 2009 року №120.

Посилаючись на те, що рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2008 року не виконується, виконавчий лист від 04 серпня 2008 року АДРЕСА_11-759 знаходиться на виконанні державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, виконавчий комітет Дрогобицької міської ради передає мансардне приміщення, як квартиру АДРЕСА_12 іншій особі та не виконує ремонт міжповерхового перекриття, просила визнати недійсними: рішення комісії з питань приватизації житла при виконкому Дрогобицької міської ради від 29 листопада 2011 року про передачу у приватну власність АДРЕСА_13 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7; свідоцтво про право власності від 29 листопада 2011 року, на зазначену квартиру; пункт 3 рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 27 березня 2009 року № 94; рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 23 квітня 2009 року №120.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними: рішення комісії з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради від 29 листопада 2011 року про передачу у приватну власність АДРЕСА_14 в м. Дрогобичі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7; свідоцтво про право власності від 29 листопада 2011 року комісії з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради на АДРЕСА_14 в м. Дрогобичі; пункт 3 рішення виконкому Дрогобицької міської ради №94 від 27 березня 2009 року; пункт 2.1. рішення виконкому Дрогобицької міської ради №120 від 23 квітня 2009 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належними та допустимими доказами не доведено проведення робіт у будинку АДРЕСА_15 в м. Дрогобич по заміні його конструктивних елементів, зокрема міжповерхового перекриття, даху, необхідність яких була встановлена рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2008 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2017 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції належним чином визначив фактичні та правові підстави позову, внаслідок чого вірно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.

30 травня 2017 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що мешканці квартири АДРЕСА_16 в м. Дрогобич Львівської області здійснили поруч з його квартирою добудову двох кімнат у мансардному приміщенні, згоду на яку надала ОСОБА_4

Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_5 доводив, що після ухвалення судових рішень, на які посилається суд, як невиконаних відповідачем, він за допомогою ЖЕО за власний рахунок здійснив роботи з влаштування санвузлу, заміну лат і балок у міжповерховому перекритті будинку. Тому на теперішній час, як наслідок проведених робіт, не існує потреби в ремонті міжповерхового покриття як будинку в цілому так і спірної квартири ОСОБА_5

Також судами не надано належної оцінки тому, що вже після ухвалення рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2008 року було складено технічний висновок Львівського філіалу Дрогобицького відділу ДП Державний науково- дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» про технічний стан перекриття над першим поверхом вказаного житлового будинку, яким зроблено висновок про те, що відповідно до інженерних розрахунків на міцність по деформації міжповерхове дерев'яне перекриття будинку має достатній запас міцності, знаходиться в задовільному стані та придатне для подальшої експлуатації.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 442/7848/14-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_5, ОСОБА_6 підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_17, в м. Дрогобичі Львівської області (а.с. 106).

Чоловік позивача ОСОБА_8, який працював на Дрогобицькому заводі автомобільних кранів з 16 вересня 1986 року постановлений на загальну чергу для отримання житла (а.с. 104-105, 111).

Син позивача ОСОБА_9 визнаний недієздатним і таким, що потребує постійного стороннього догляду (а.с.113 - 115).

07 червня 2002 року ОСОБА_4 було подано заяву Дрогобицькій міській раді, виконкому про розгляд питання щодо покращення житлових умов і можливість приєднання пустої квартири АДРЕСА_11, яка знаходиться поряд з її квартирою і належить ЖЕКу №3 (а.с. 108).

На вищевказану заяву 04 липня 2002 року КП «Житловик» надано відповідь №125, що вищезазначене питання буде розглядатись на засіданні громадської комісії з житлових питань при міськвиконкомі.

16 вересня 2002 року КП «Житловик» надано відповідь за №125 про те, що така квартира не може бути передана, так як не є вільною, у ній прописаний ОСОБА_10 (а.с.110).

21 лютого 2003 року заступником міського голови, директором Департаменту міського господарства надано відповідь №12, що спірне питання не може розглядатись на засіданні виконавчого комітету у зв'язку з тим, що спірна квартира не є вільною, так як рішенням виконкому міської ради від 19 грудня 2002 року за №277 надана майстрові КП «Будинкова управа - 3» ОСОБА_5 як службова (а.с. 112).

Актом обстеження стану житлового будинку АДРЕСА_18 у м. Дрогобичі встановлено, що такий будинок придатний для проживання і є таким, що не відповідає санітарно-технічним нормам (а.с. 109).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2006 року було скасовано частково рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 серпня 2006 року та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 та ОСОБА_11 до ОСОБА_5, Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визнання дій неправомірними, визнання недійсними рішень та виселення задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 3 рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 19 грудня 2002 року №277 «Про включення до числа службових КП «БУ-3» квартири АДРЕСА_19 в м. Дрогобич, одна кімната житловою площею 14,2 кв.м, без комунальних вигод, квартира мансардна та надання її ОСОБА_5

Визнано недійсним, виданий ОСОБА_5 на підставі цього рішення службовий ордер від 24 грудня 2002 року №40.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання приміщення квартири нежитловим та приєднання його до квартири позивачів, виселення з нього ОСОБА_5 та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди та визнання дій ОСОБА_5 неправомірними залишено без змін (а.с.9-10).

Рішення мотивоване тим, що будинок у цілому та спірне приміщення не відповідають санітарним та технічним вимогам. Звернуто увагу, що слід було вирішити питання про усунення тих недоліків будинку і квартири відповідно до вимог Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Україні, затвердженого Постановою КМ України від 04 лютого 1988 року №37, а відповідно від прийняття вказаного рішення будуть залежати питання позивачів про приєднання спірного приміщення до їх квартир.

Технічним висновком Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту Львівського філіалу Дрогобицького відділу з 2003 року зроблено висновки, що будинок АДРЕСА_15, в м. Дрогобичі знаходиться у ветхому аварійному стані, в основному за рахунок стану дерев'яного перекриття, даху і покрівлі, прорізів, але при проведенні значного капітального ремонту з усиленням і заміною конструкцій житлового будинку, даний житловий будинок можна буде експлуатувати, з приєднанням площі горища до житлової площі квартири АДРЕСА_21 житлового будинку.

Висновком експерта Приватного підприємства незалежної оцінки майна та судових будівельно-технічних експертиз «Ажур» від 23 травня 2006 року №18/06 встановлено, що житловий будинок розташований на АДРЕСА_20 Львівської області станом на день обстеження не перебував у аварійному технічному стані. До приміщення, розташованого в мансардному поверсі житлового будинку по АДРЕСА_20 вимоги ДБН в.2.2.2.15.-2005 «Житлові будинки. Основні положення» до обстежуваного приміщення літ. 3-2 не забезпечуються. Визначення санітарно -гігієнічних параметрів обстежуваного приміщення та відповідність на забезпечення пожежної безпеки входить за межі повноважень експерта-будівельника. Через відсутність даних (технічного паспорту) про конструктивну схему дерев'яного перекриття, визначення величини допустимих навантажень на перекриття між першим і другим поверхом будинку з урахуванням його технічного стану експерту не надається можливим ( а.с. 73-89).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2008 року, позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано виконавчий комітет Дрогобицької міської ради вирішити питання про виключення з житлового фонду квартири АДРЕСА_2 або виконати необхідні будівельні роботи в такому будинку по заміні його конструктивних елементів - міжповерхового перекриття, даху та інших, і приведення його до діючих будівельних та санітарних норм та правил.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_4 та ОСОБА_11 у користуванні ними жилими та допоміжними приміщеннями, розташованими в житловому будинку АДРЕСА_22, які є в їх власності.

В позові ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_23 відмовлено (а.с. 6-8).

Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 27 березня 2009 №94 «Про видачу ордерів на жилі приміщення, включення до числа службових та виключення з числа службових квартир», враховуючи рекомендації громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради від 17 березня 2009 року, вирішено включити до числа службових КП «Будинкова управа №3» квартиру АДРЕСА_11, в житловому будинку АДРЕСА_24, одну кімнату житловою площею 18,7 кв.м, з комунальними вигодами.

Пунктом 2.1 рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 23 квітня 2009 року № 120 «Про видачу ордерів на жилі приміщення, надання службових квартир та виключення з числа службових квартир» службову квартиру КП «Будинкова управа № 3» на АДРЕСА_3, одну кімнату житловою площею 18,7 кв.м, з комунальними вигодами, надано майстру ремгрупи підприємства ОСОБА_5 на склад сім'ї - три особи: ОСОБА_6 - дружина, ОСОБА_7 - син (а.с.12).

На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_5 видано ордер на житлове приміщення від 28 квітня 2009 року №9 на право зайняття житлового приміщення за адресою АДРЕСА_4 (а.с. 91).

29 листопада 2011 року комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради видано свідоцтво про те, що АДРЕСА_25 в м. Дрогобич належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та членам його сім'ї ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Свідоцтво видано згідно з протоколом від 29 листопада 2011 року №12/1 і зареєстроване відповідно витягу про державну реєстрацію прав КП ЛОР «Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 12 жовтня 2012 року №32848484 (а.с. 5, 19).

Відповідно до пунктів 3, 4 Положення про порядок надання службових житлових приміщень і користування ними, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року №37 (в редакції, що діяла на день прийняття оскаржуваних рішень) (далі - Положення) жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. До числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири, розташовані, переважно, на першому поверсі.

Відповідно до пункту 15 Положення службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов'язків, які потребують проживання в такому приміщенні.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Задовольняючи позов суди виходили з того, що жодними належними та допустимими доказами не доведено проведення робіт у будинку АДРЕСА_27 в м. Дрогобич по заміні його конструктивних елементів, зокрема міжповерхового перекриття, даху, необхідність яких була встановлена рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2008 року та відповідачами не доведено проведення капітального ремонту будинку АДРЕСА_15 в м. Дрогобичі належними та допустимими засобами доказування, тому дійшли висновку про визнання недійсними пункту 3 рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 27 березня 2009 року № 94 та пункту 2.1. рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 23 квітня 2009 року № 120 та скасування рішення комісії з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради від 29 листопада 2011 року про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_26 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та свідоцтво про право власності від 29 листопада 2011 року, комісії з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради на квартиру 2 в будинку АДРЕСА_18 в м. Дрогобичі, оскільки вони були наслідком прийняття рішень, що визнані судом недійсними.

Однак з такими висновками суду першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені судами без належного з'ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з огляду на таке.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК України 2004 року, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним нормам судові рішення не відповідають.

У частині першій статті 3 ЦПК України, у редакції чинній на час розгляду справи судами, встановлено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК Українипередбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Вирішуючи питання правомірності звернення позивача до суду з відповідним позовом, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відсутність порушеного права чи інтересу позивача внаслідок прийняття оспорюваних: рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 27 березня 2009 року № 94 (пункту 3); рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 23 квітня 2009 року №120 (пункту 2.1.); рішення комісії з питань приватизації житла при виконкому Дрогобицької міської ради від 29 листопада 2011 року про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_29 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7; оформлення і видачі свідоцтва про право власності від 29 листопада 2011 року, на зазначену квартиру, оскільки ОСОБА_4 ніколи не була і не є власником цієї квартири а ні її користувачем.

Звертаючись до суду з позовом за захистом, ОСОБА_4 посилалася на порушення Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради її прав прийняттям оскаржуваних рішень про включення до числа службових квартири АДРЕСА_5 та надання її ОСОБА_5, що суперечить нормам статті 50 ЖК України та не вказала яке саме її право порушене та яким чином визнання недійсними оспорюваних рішень захистить, на її думку таке порушене право, з огляду на те, що вона не являється а ні власником а ні користувачем спірного житлового приміщення.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За правилами статті 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені судові витрати: на користь ОСОБА_5 зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 133,98 грн та касаційної скарги у розмірі 584,64 грн та на користь ОСОБА_6 зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 133,98 грн та касаційної скарги у розмірі 584,64 грн .

Керуючись статями 141, 400, 402, 409, 412, 415, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними рішень відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (адреса проживання: 82100, АДРЕСА_6) на користь ОСОБА_5 (адреса проживання: АДРЕСА_30, адреса реєстрації: 82100, АДРЕСА_7) - судові витрати, понесені за сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 133,98 грн та касаційної скарги у розмірі 584,64 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (адреса проживання: 82100, АДРЕСА_6) на користь ОСОБА_6 (адреса проживання: АДРЕСА_30, адреса реєстрації: 82100, АДРЕСА_7) - судові витрати, понесені за сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 133,98 грн та касаційної скарги у розмірі 584,64 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик