Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 753/17829/16-ц

провадження № 61-24843св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

треті особи: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація, ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є власником 3/4 частки спірної квартири, на підставі договору купівлі-продажу від 9 серпня 2001 року та 1/4 частка цієї квартири належить її доньці ОСОБА_6 ОСОБА_5 був зареєстрований у спірній квартирі як член сімї власника з 04 вересня 2001 року. Зазначає, що відповідач постійно не мешкає в квартирі більш шести місяців, особистих речей відповідача у квартирі не має. Разом з цим, комунальні послуги нараховуються з урахуванням проживання відповідача, які позивач змушена сплачувати, що ставить її у скрутне матеріальне становище.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просить визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 листопада 2016 року (в складі судді: Комаревцева Л. В.) задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доводи позивача про відсутність відповідача у спірному жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин підтверджені належними та допустимими доказами, тому наявні передбачені статтею 71 ЖК України підстави для задоволення позову.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що не проживання відповідача у спірній квартирі обумовлено поважними причинами, оскільки між сторонами склались неприязні стосунки, внаслідок яких відповідач змушений залишити спірне житло з вини позивача, яка перешкоджала йому проживанню у зазначеному житловому приміщенні.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом належним чином не з'ясовано усіх обставин справи та не досліджено доказів, якими вони підтверджуються. Зазначає, що ОСОБА_5 не є членом її сім'ї у розумінні статті 405 ЦК України, оскільки не проживає разом з нею, спільного господарства не веде, спільним побутом не пов'язаний, взаємних прав та обов'язків вони не мають.

16 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 9 серпня 2001 року та 1/4 частка цієї квартири належить її доньці ОСОБА_6

ОСОБА_5 є зареєстрованим мешканцем спірної квартири з часу придбання, був заселений за згодою співвласників квартири як член сімї власника (рідний дядько позивача) з 04 вересня 2001 року.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положеннями статті 64 ЖК УРСР 1983 року передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР 1983 року припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 12 і частини першої статті 81 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як роз'яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_5 не втрачав інтересу до спірної квартири, а його періодична відсутність викликана поважними причинами, пов'язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами.

Установлено, що після смерті матері відповідача 25 серпня 2016 року позивач не визнає його права користування спірною квартирою, вчиняє дії щодо чинення йому перешкод у користуванні житлом: винесла його речі в коридор загальнобудинкового користування, замінила замки у вхідних дверях, тобто фактично самовільно виселила його з квартири.

У звязку із чим, ОСОБА_5 звернувся із відповідним позовом до суду про вселення до кімнати цієї квартири.

На підставі належним чином оцінених доказів, суд апеляційної інстанції, установивши, що жодних доказів тих обставин, що ОСОБА_5 добровільно залишив місце проживання і не проживав у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців, позивачем до суду не надано, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Доводи касаційної скарги про те, що факт не проживання ОСОБА_5 в спірному будинку без поважних причин підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 16 вересня 2016 року, не заслуговують на увагу, оскільки зазначений акт не спростовує встановлених судами обставин, що ОСОБА_5 не проживає у будинку з поважних причин, крім того, як вірно встановлено апеляційним судом, свідчить про відсутність ОСОБА_5 саме з 16 вересня 2016 року в спірній квартирі.

Крім того, рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року, що набрало законної сили, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про вселення до кімнати квартири задоволено частково та вселено його в квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І.

М. Фаловська В.

С. Висоцька В.

В. Пророк