Постанова

Іменем України

18 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 376/511/15-ц

провадження № 61-5947св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, підписану представником ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року у складі суддів: Мельника Я. С., Березовенко Р. В., Волохова Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення кредитної заборгованості у розмірі 20018,26 дол. США, з яких 15678,81 дол. США заборгованості за тілом кредиту, 2801,20 дол. США заборгованості по процентам, 462 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом та 1076,25 дол. США пені.

Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KISWGK00083441, за яким банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 23675 дол. США зі строком погашення до 01 червня 2021 року зі сплатою процентів за користування ним. Одночасно, з метою виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель відповідає перед банком за виконання умов кредитного договору у тому ж обсязі що і боржник. Відповідачі належним чином не виконують своїх зобов'язань з повернення кредиту, через що він змушений звертатися до суду про стягнення цих коштів з метою захисту своїх майнових прав.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів факту передачі кредитних коштів відповідачу, тому відсутні підстави вважати наявною кредитну заборгованість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед позивачем.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року рішення Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KISWGK00083441 від 01 червня 2006 року у розмірі 18942,01 дол. США (з яких: 15678,81 дол. США заборгованості по тілу кредиту, 2801,20 дол. США заборгованості по процентам, 462 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом) та 14898,97 грн пені. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати у рівних частинах по 3019,35 грн з кожного. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що факт підписання кредитного договору, з метою забезпечення якого між сторонами було укладено і письмові договори поруки та іпотеки свідчить про наявність у ОСОБА_1 зобов'язань щодо повернення взятих кредитних коштів.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав касаційну скаргу. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, при цьому посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів факту видачі кредиту, немає жодного первинного документу про видачу кредитних коштів, а часткове виконання ОСОБА_1 кредитного договору не свідчить про його укладення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Апеляційним судом встановлено, що 01 червня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № KISWGK00083441, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_1 кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 20 000 доларів США з терміном погашення до 01 червня 2021 року.

Одночасно між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно умов якого ОСОБА_2 відповідає перед банком за виконання ОСОБА_1 умов вказаного кредитного договору, згідно умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 20000 дол. США та 3675 дол. США на сплату страхових платежів, а ОСОБА_1 зобов'язався їх повернути та сплатити відсотки за користування кредитом.

01 червня 2016 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором з повернення кредиту, наданого у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 20000 дол. США та 3675 дол. США на сплату страхових платежів.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував зобов'язання з приводу повернення взятих кредитних коштів, внаслідок чого за ОСОБА_1 станом на 23 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 20018,89 дол. США, яка складається з: 15678,81 - заборгованості за кредитом; 2801,20 - заборгованості по процентам за користування кредитом; 462,00 - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 1076,25 - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 протягом усього часу, з моменту укладення кредитного договору та до моменту звернення банку до суду із цим позовом, здійснювалося періодичне часткове погашення кредитної заборгованості.

23 вересня 2014 року позивачем було направлено відповідачам повідомлення про необхідність погашення простроченої заборгованості по кредиту у термін не пізніше п'яти календарних днів з дати одержання повідомлення та попереджено, що у разі несплати простроченої заборгованості банк вимагає дострокового повернення кредиту у повному обсязі.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань щодо погашення кредиту, апеляційний суд зробив правильний висновок про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2017 року було зупинене виконання рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржене рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України, колегія суддів поновлює виконання рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, підписану представником ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Київської області від 27 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В. М. Коротун

В. І.Крат