Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 303/3113/16-ц

провадження № 61-9307 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-фізична особа-підприємець ОСОБА_4,
відповідач-ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Заболотного А. М. від 27 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Боднар О. В., Кондора Р. Ю., Куштана Б. П., від 21 вересня 2016 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Встановив:

У травні 2016 року фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 29 жовтня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір, відповідно до умов якого, позивач вчинив комплекс заходів, спрямованих на підвищення кваліфікації відповідача, а відповідач повинна була відпрацювати не менше ніж 12 місяців з моменту підписання наказу про прийняття на роботу. 03 березня 2016 року відповідача прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_6 на посаду офіціанта з окладом згідно штатного розпису. Оскільки 10 травня 2016 року відповідач написала заяву про звільнення її з посади за власним бажанням, не відпрацювавши 12 місяців, тому відповідно до умов договору повинна відшкодувати позивачу вартість навчання у розмірі 9 400,00 грн та 551,20 грн судового збору.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту надання послуг, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2016 року рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ФОП ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову та передати в цій частині справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки ними порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до порушення прав позивача.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 лютого 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частиною першою статті 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Наведена норма матеріального права пов'язує обов'язок з оплати послуги замовником з обов'язковим наданням йому такої послуги. При цьому, за договором щодо надання послуг оплачується як сам результат певної діяльності, так і вчинені виконавцем дії. З цим приписом кореспондується й положення договору, за яким оплаті підлягають надані та прийняті за актами приймання-передачі згідно з цим договором послуги.

У зв'язку з цим, Верховний Суд України у своїй постанові від 08 квітня 2014 року (справа № 911/27/25/13-г) зазначає, що зміст предмета послуги за договором між сторонами складається як із власне професійних юридичних дій виконавця, невіддільних від його особи, так і з позитивного для замовника ефекту від таких дій.

Відповідно до частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Судами установлено, що 29 жовтня 2015 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір про підвищення кваліфікації та додаткову угоду № 5 до нього.

Предметом договору є врегулювання цивільно-правових відносин між сторонами відносно порядку та умов оплати позивачем послуг третіх осіб щодо підвищення кваліфікації (професійної підготовки, навчання, перепідготовки, тощо) відповідача.

Укладаючи цей договір щодо порядку та умов оплати позивачем навчання відповідача, сторони виходили з того, що відповідач має намір оформити трудові відносини з позивачем не менше ніж на 12 місяців з моменту підписання наказу про прийняття на роботу відповідача, але в будь-якому випадку не менше ніж на 15 місяців з моменту завершення навчання, передбаченого цим договором.

Згідно із пунктом 2.6.4. договору у випадку дострокового розірвання відповідачем трудових відносин з позивачем із власної ініціативи, остання зобов'язалася відшкодувати позивачу повний розмір здійснених ним витрат на навчання.

Відповідно до додаткової угоди період навчання визначено з 29 жовтня 2015 року до 05 грудня 2015 року; вартість навчання - 9 400,00 грн.

Наказом від 03 березня 2016 року № 7 ОСОБА_5 прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_6 на посаду офіціанта з 03 березня 2015 року. Наказом від 10 травня 2016 року № 11 ОСОБА_5 звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог тому, що на підтвердження факту виконання зобов'язань за договором, позивач посилається на показання свідків, допитаних у судовому засіданні, які не є належними та допустимими доказами, що підтверджують факт належного виконання позивачем зобов'язань за договором.

Так, у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. При цьому випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо в частині другій статті 937 ЦК України та частині третій статті 949 ЦК України.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_6 посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволення позову, оскільки ними неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначає, що матеріалами справи підтверджено факт проходження відповідачем підвищення кваліфікації.

Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволення позову, оскільки мета будь-якого професійного навчання - підвищувати якість професійного складу працівників підприємства, організації чи установи (далі - підприємство), формувати в них високий професіоналізм, майстерність, сучасне економічне мислення, вміння працювати в нових економічних умовах і забезпечувати на цій основі високу продуктивну працю й ефективну зайнятість.

Відповідно до пункту 2.5 договору ОСОБА_5 зобов'язалася пройти процес підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку, тощо) згідно з програмою та умовами, що будуть визначені між позивачем та третьою особою, що здійснює підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку тощо).

Крім того, відсутні будь-які докази, які підтверджують проходження відповідачем навчання, результатів такого навчання чи засвоєння нових професійних навичок.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на фізичну особу-підприємця ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська