Ухвала

15 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 308/6023/15-ц

провадження № 61-4447св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач Перечинська кредитна спілка «Туря»,

відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2015 року в складі судді Світлик О. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року в складі колегії суддів: Готра Т. Ю., Кожух О. А., Джуга С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року Перечинська районна кредитна спілка «Тур'я» (далі КС «Тур'я») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням.

Позовна заява мотивована тим, що досудовим розслідуванням у справі № 308/8387/14-к встановлено, що унаслідок використання ОСОБА_5 завідомо підроблених документів на підтвердження її та ОСОБА_3, ОСОБА_4 платоспроможності між ОСОБА_3 і Ужгородською філією № 1 КС «Туря» 05 вересня 2007 року укладено договір кредиту-поруки № 340/1 на 25 000,00 грн зі сплатою 45 % річних.

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за цим договором виступили як поручителі.

ОСОБА_3 за цим договором свої обовязки належним чином не виконувала, її борг за тілом кредиту становить 13 745,82 грн і 20 120,04 грн відсотків за користування кредитом, а всього 33 865,86 грн.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 вересня 2014 року кримінальне провадження закрито за закінченням строків давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності.

Посилаючись на статтю 1166 ЦК України, КС «Туря» просила стягнути із відповідачів солідарно 33 865,86 грн збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь КС «Туря» 33 865,86 грн збитків, завданих кримінальним правопорушенням. У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у звязку з протиправними діями ОСОБА_5 укладено незабезпечений договір кредиту-поруки, чим КС «Туря» заподіяно 33 865,86 грн збитків унаслідок кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що місцевий суд правильно визначив зміст спірних правовідносин між сторонами, належним чином оцінив докази у справі, а висновок суду про необхідність відшкодувати збитки, заподіяні кримінальним правопорушенням, відповідає чинному законодавству і обставинам справи.

У червні 2016 року ОСОБА_6 у інтересах ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій порушено питання про скасування судових рішень у справі і передання справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у справі відсутні визначені статтею 1166 ЦК України підстави для майнової відповідальності ОСОБА_5 Крім того, у листопаді 2008 року закінчився строк дії ліцензії з надання фінансових послуг КС «Туря», тому вона після цього часу позбавлена права нараховувати відсотки на кредитні кошти.

У серпні 2016 року КС «Туря» надала заперечення на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення у справі без змін.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суду складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд обєднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_5 із корисливих мотивів, чітко усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, діючи умисно, повторно, з метою заволодіння грошовими коштами КС «Туря», спонукала ОСОБА_3 оформити на себе кредит та отримати 25 000,00 грн в Ужгородській філії КС «Туря» з метою подальшого привласнення коштів.

Крім того, знаючи про необхідність поруки як обовязкової умови надання кредиту, спонукала ОСОБА_4 виступити поручителем за цим договором кредиту, завідомо знаючи про свою неплатоспроможність, а також про неплатоспроможність ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Усвідомлюючи, що без довідок про належний дохід кредит не отримати, ОСОБА_5, не ставлячи до відома ОСОБА_3 і ОСОБА_4, виготовила фіктивні документи, а саме: довідку про доходи від 04 вересня 2007 року на імя ОСОБА_3, зокрема про роботу останньої секретарем агенції нерухомості «Мегаполіс»; довідку про доходи від 04 вересня 2007 року на імя ОСОБА_5, зокрема про роботу останньої директором агенції нерухомості «Мегаполіс»; довідку про доходи від 04 вересня 2007 року на імя ОСОБА_4, зокрема про роботу останньої помічником бухгалтера агенції нерухомості «Мегаполіс», до яких внесла завідомо неправдиві відомості щодо місця роботи та розмір заробітної плати зазначених осіб.

Зазначені фіктивні документи стали підставою для укладення 05 вересня 2007 року договору кредиту-поруки на імя ОСОБА_3, у якому ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зазначені як поручителі.

У квітні 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження за ознаками кримінальних порушень, передбачених частинами другою, третьою статті 358, частиною першою статті 190 КК України.

У кримінальному проваджені ОСОБА_5 свою вину визнала повністю, щиро розкаялася, просила закрити провадження за закінченням строку давності. ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проходили у кримінальному провадженні як свідки.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 вересня 2014 року провадження у справі закрито з підстав, визначених пунктами 2, 3 частини першої статті 49 КК України.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлено, проте суд вважає, що звільнення особи від кримінального покарання не звільняє її від обовязку відшкодувати шкідливі наслідки вчиненого злочину.

Вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі. Такий правовий висновок міститься у абзаці першому пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна».

У разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у пункті 7 зазначеної постанови.

У випадках заподіяння шкоди особою, що не перебуває з підприємством, установою, організацією, колгоспом, кооперативом у трудових відносинах або не є членом колгоспу, а також при заподіянні шкоди громадянам суд керується статтями ЦК України, що регулюють зобов'язання, які виникають внаслідок заподіяння шкоди. Такий правовий висновок міститься у абзаці третьому пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна».

При розгляді в порядку цивільного судочинства позову, що випливає з кримінальної справи, суд згідно з роз'ясненням, наданим у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 «Про судове рішення", визначає суми, що підлягають стягненню на відшкодування шкоди, з урахуванням доказів, як наявних у кримінальній справі, так і додатково представлених сторонами і зібраних з ініціативи суду. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у пункті 18 зазначеної постанови.

У розумінні статті 1166 ЦК України, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна майну або правам або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

З огляду на статтю 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

На підставі частини другої статті 22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У відкритому Єдиному державному реєстрі юридичнихосіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань будь-які відомості про припинення КС «Туря» як юридичної особи відсутні.

З урахуванням викладених вище норм права та принципів їх застосування, суди обґрунтовано визначили правовідносини як деліктні і стягнули у якості відшкодування неповернуту суму кредиту та упущену вигоду, обраховану у розмірі відсотків за користування позикою, які б КС «Туря» отримала за умови укладення угоди за звичайних умов.

Разом із тим у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у тотожній справі колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла іншого висновку і зазначила, що як первісна сума позовних вимог 33 865,86 грн, так і остаточна сума 13 745,82 грн є саме кредитною заборгованістю, тобто наслідком договірно-зобовязальних правовідносин, а не майновою шкодою як обєктивним наслідком протиправної поведінки ОСОБА_5 у формі кримінального правопорушення (деліктних правовідносин).

Також зазначала, що стягуючи із ОСОБА_5 на користь КС «Туря» 33 865,86 грн збитків та вважаючи їх такими, що завдані кримінальним правопорушенням, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про доведення факту винних і неправомірних дій ОСОБА_5, оскільки наявність заборгованості за договором кредиту не свідчить про наявність шкоди (справа № 308/8180/15-ц, провадження № 61-10576св18).

Із викладеного випливає існування різного підходу до розуміння та тлумачення статей 22, 1166, 1192 ЦК України і загальних принципів відшкодування шкоди, заподіяної злочином, між судовими колегіями різних судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду.

У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд обєднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи обєднаної палати.

Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цих правових питань з урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах викликає необхідність формування єдиної правозастосовної практики, що підлягає вирішенню обєднаною палатою Касаційного цивільного суду.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади у цілому.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України та з урахуванням наведеного, наявні підстави для передачі справи на розгляд обєднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Передати на розгляд обєднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду справу № 308/6023/15ц, провадження № 614447св18 за касаційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.

С. Висоцька

Судді:А.

О. Лесько

С.

Ю. Мартєв

В.

В. Пророк

С.

П. Штелик