справа № 2/325/496/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року смт. Приазовське

Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Васильцової Г.А., при секретарі Міняйло А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Приазовського районного суду Запорізької області в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості;

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 05.07.2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов'язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/17- 31/2149-81, згідно якого останній отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 55272 (П'ятдесят п'ять тисяч двісті сімдесят дві гривні) строком до 04.07.2010 року. Відповідач зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 16 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. Банк виконав свої зобов'язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. Сторони встановили, що нарахування процентів по Договору здійснюється за фактичне число календарних днів користування кредитом виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році ( п. 3.3. Кредитного договору). Відповідно до умов п. 5.1. Кредитного договору, позичальник зобов'язався забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених Кредитним договором: щомісячно, до 15 (п'ятнадцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3. Кредитного договору та остаточне погашення кредиту до 04.07.2010 року на рахунок, визначений в п. 4.1. Кредитного договору; щомісячно, до 15 (п'ятнадцятого) числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, визначений Кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 05 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки № 1, відповідно до умов якого Поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед Банком відповідати по зобов'язанням Боржника, що виникають з умов Кредитного договору № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року в повному обсязі цих зобов'язань. Відповідно до умов п. 2.1. договору поруки сторони встановили, що у випадку невиконання Боржником взятих на себе зобов'язань по Кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основного боргу за Кредитним договором, нарахованих відсотків за користуванні кредитом та неустойки.

17.12.2008 року Приазовським районним судом Запорізької області винесено судовий наказ по справі № 2-н-183/2008, відповідно до якого позовні вимоги ВАТ «Райффайзен Бані Аваль» задоволено частково, а саме, звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості у розмірі 26917 грн. 53 коп. та вирішено питання щодо розподілення судових витрат.

У визначені Кредитором строки вимоги не були виконані, заборгованість не погашена. Заборгованість по сплаті відсотків станом 05.10.2018 року становить 30833,17 грн, пеня складає 49362 грн. 81 коп., отже, загальна сума заборгованості за донарахованими відсотками та пенею складає 80 195 грн. 98 коп., яку позивач просить стягнути з відповідачів солідарно на свою користь та стягнути понесені ним судові витрати

28.11.2018 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позов AT «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості є безпідставним та таким, що не може бути задоволений судом, з огляду на наступні обставини. У відзиві вказано, що строк дії договору визначений сторонами до 04 липня 2010 року. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за договором, позивач звернувся до суду та 17 грудня 2008 року Приазовським районним судом Запорізької області був виданий судовий наказ № 2-н-183/2008 про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року в сумі 26917 (двадцять шість тисяч дев'ятсот сімнадцять) грн. 53 коп., тобто всієї наявної суми заборгованості за кредитним договором. Зазначений судовий наказ був пред'явлений до виконання та 10 серпня 2017 року рішення суду виконане відповідачем у повному обсязі у зв'язку з повною сплатою заборгованості за виконавчим документом. Позивач звернувся до суду у жовтні 2018 року та просить стягнути з відповідачів донараховану заборгованість за відсотками та пенею, передбаченими умовами кредитного договору, за період з 15.01.2009 року до 05.10.2018 року. Після спливу терміну кредитування 04.07.2010 року позивач не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом відповідачам. Тому вимога про стягнення нарахованих відсотків за період з 05.07.2010 року є необґрунтованою. А до вимоги про стягнення відсотків, нарахованих позивачем до 05.07.2010 року застосовується позовна давність за загальним правилом. У зв'язку з викладеним, просить суд застосувати позовну давність до вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої до 05.07.2010 року, в задоволенні позову відмовити.

В судове засідання представник позивача не з'явився, на адресу суду надійшла заява, у якій просить розглянути справу за відсутності представника АТ "Райффайзен Банк Аваль", позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, будучи належним чином сповіщеними про день, час і місце розгляду справи судовою повісткою.

У судове засідання представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 не прибув, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 525-527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону або договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У судовому засіданні встановлено, що 05.07.2005 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/17- 31/2149-81, згідно якого останній отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 55272 (П'ятдесят п'ять тисяч двісті сімдесят дві гривні) строком до 04.07.2010 року. Відповідач зобов'язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 16 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

Пунктом 3.3. Кредитного договору сторони встановили, що нарахування процентів по Договору здійснюється за фактичне число календарних днів користування кредитом виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році. Відповідно до умов п. 5.1. Кредитного договору, позичальник зобов'язався забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих відсотків на умовах, передбачених Кредитним договором: щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3. Кредитного договору та остаточне погашення кредиту до 04.07.2010 року на рахунок, визначений в п. 4.1. Кредитного договору; щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту, сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, визначений Кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 05 липня 2005 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки № 1, відповідно до умов якого Поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед Банком відповідати по зобов'язанням Боржника, що виникають з умов Кредитного договору № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року в повному обсязі цих зобов'язань. Відповідно до умов п. 2.1. договору поруки сторони встановили, що у випадку невиконання Боржником взятих на себе зобов'язань по Кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основаного боргу за Кредитним договором, нарахованих відсотків за користуванні кредитом та неустойки.

17.12.2008 року Приазовським районним судом Запорізької області винесено судовий наказ № 2-н-183/2008 /а.с. 12/, відповідно до якого з ОСОБА_2 стягнуто на користь ВАТ «Райффайзен Бані Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року в сумі 26917 грн. 53 коп. та стягнуто з боржника на користь стягувача 149 грн. 59 коп. судових витрат. Згідно постанови про закриття виконавчого провадження від 10.08.2017 року ВП № 38666352 , 10.08.2017 року закінчено примусове виконання судового наказу № 2-н-183/2008 від 17.12.2008 року у зв'язку зі сплатою в повному обсязі заборгованості за виконавчим документом.

Тобто, позивач звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 позики за кредитним договором № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року, в розумінні ч. 2 ст. 1050 ЦК України, є вимогою про дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, нарахованих відповідно до умов договору.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В таких правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду за результатами розгляду справи № 444/9519/12, у п.54 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, виходячи з наведеного, позивач не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом відповідно до кредитного договору № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року. Тому у стягненні нарахованих відсотків після пред'явлення вимоги про дострокове повернення частини позики слід відмовити.

Крім того, зокрема, відсутні підстави для звернення до суду з вимогами до ОСОБА_3, з якою було укладено Договір поруки № 1 від 05.07.2005 року, відповідно до вимог якого порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до Поручителя (ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Частиною четвертою статті 559 ЦК України, передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя.

Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Аналіз положень частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом трьох років з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту, в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України.

Закінчення строку, установленого договором поруки, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З наведеного вбачається, що порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

А у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Таким чином, звернувшись до суду з заявою про видачу судового наказу та його ж видача 17.12.2008 року, є початком строку для пред'явлення вимоги до поручителя.

З вимогою до поручителя позивач звернувся 11 вересня 2018 року, про що свідчить повідомлення /а.с. 14/, до суду позивач звернувся 30.10.2018 року, тобто з пропуском строків, встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Інших повідомлень позивачем суду не надано.

А отже, в цій частині позову також слід відмовити.

Крім того, в своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_2 просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, застосувавши позовну давність до вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Як вбачається з наявних доказів, що маються в матеріалах справи, кредитний договір № 014/17-31/2149-81 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладений 05.07.2005 року, строк дії договору до 04.07.2010 року, погашення кредиту щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту.

17.12.2008 року Приазовським районним судом було видано судовий наказ про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року.

Тобто, позивач достроково (ч. 2 ст. 1050 ЦК України), ще до закінчення дії кредитного договору, звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу з ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року.

Відповідно до п. 91 Висновку про правильне застосування норм права Постанови Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду справи № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Згідно до 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто в даному випадку нараховані позивачем відсотки за кредитним договором № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року за період з 15.01.2009 року по 05.10.2018 року, та вимога про їх стягнення з відповідачів є безпідставні. А отже, відсутні підстави для застосовувати строку позовної давності.

Проте, суд вважає необхідним застосувати позовну давність до вимог про стягнення з відповідачів пені за кредитним договором № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року, виходячи з наступного:

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України визначено спеціальну позовну давність в один рік зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пенею - є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відтак, стягнути пеню можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

Оскільки позивач, знаючи про наявність у відповідачів заборгованості ще у 2008 році, про що свідчить копія судового наказу від 17.12.2008 року, звернувся до суду з вимогою про стягнення пені - 30 жовтня 2018 року, майже через 10 років, тому суд вважає необхідним відмовити в задоволені в цій частині позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Крім того, згідно наданого позивачем розрахунку, розмір пені нараховувався позивачем за неналежне виконання грошового зобов'язання - сплати процентів за кредитом № 014/17-31/2149-81 від 05.07.2005 року, які позивачем були нараховані вже після дострокового звернення до суду про стягнення заборгованості на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, хоча нарахування процентів повинно було бути припинено.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судовий збір, також, не підлягає стягненню, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову, на підставі ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 141, 247, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п. 15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України (в новій редакції), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Судовий розгляд по справі завершився 04 грудня 2018 року.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 07 грудня 2018 року.

Суддя Г.А. Васильцова