Ухвала

04 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/367/85/15-ц

провадження № 61-47639ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» до ОСОБА_1 про повернення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ПАТ «Банк національний кредит» звернувся до суду із позовом, в якому просив зобов'язати ОСОБА_1 повернути грошові кошти у розмірі 2 140,08 доларів США, отриманих за договором про внесення змін від 04 червня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» від 23 квітня 2015 року № 109492-ДР-008.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між сторонами було укладено договір банківського вкладу «Стандартний» № 109492-ДР-008, за умовами якого банк прийняв від відповідача грошові кошти у розмірі 242 700,00 доларів США зі сплатою 11 % річних терміном до 23 липня 2015 року. Договором передбачено, що у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються за ставкою у розмірі 1 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. Договором від 04 червня

2015 року, укладеного між сторонами, було внесено зміни до договору вкладу, згідно яких банк прийняв на себе зобов'язання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою.

У відповідності до пункту 1 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», договір від 04 червня 2015 року є нікчемним, а тому ОСОБА_1 зобов'язаний повернути банку грошові кошти у розмірі 2 140,08 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк національний кредит» до ОСОБА_1 про повернення коштів відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Банк Національний Кредит» оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року зазначену ухвалу апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Зобов'язано ОСОБА_1 повернути ПАТ «БанкНаціональний Кредит грошові кошти у розмірі 2 140,08 доларів США, отриманих ним за договором про внесення змін від 04 червня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» № 109492-ДР-008 від 23 квітня 2015 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

29 листопада 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада

2018 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що з 01 січня 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 762,00 грн.

Предметом позову у справі № 761/367/85/15-ц є зобов'язання

ОСОБА_1 повернути банку грошові кошти у розмірі 2 140,08 доларів США, що станом на 07 грудня 2015 року (дата звернення позивача із позовною заявою до суду першої інстанції) згідно офіційного курсу Національного банку України становить еквівалент 50 609,89 грн.

За змістом пункту 1 частини першої статті 80 ЦПК України в редакції, чинній на час подання позовної заяви, ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується.

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 176 200,00 грн (1 762,00 грн х 100).

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня

2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки, постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада

2018 року прийнято у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2018 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» до ОСОБА_1 про повернення коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило