МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 477/70/18 Категорія 27 Провадження 22-ц/812/329/18
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 вересня 2018 року, постановлене під головуванням судді Козаченка Р.В. в приміщенні суду об 11 год. 21 хв., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк (далі АТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.12.2010 р. ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 30000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,0 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, в зв`язку з чим станом на 31.10.2017 року в нього утворилася заборгованість в сумі 12513,18 грн., яка складається з : 2565,13 грн. - заборгованість за кредитом; 8875,99 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 572,06 грн. - штраф (процентна складова). На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 12513,18 грн. за кредитним договором № б/н від 13.12.2010 року та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 вересня 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 13 грудня 2010 року, що утворилася станом на 31 жовтня 2017 року в загальному розмірі 5138 грн. 01 коп., яка складається з боргу за тілом кредиту 2565 грн. 13 коп., боргу за процентами в сумі 1852 грн. 02 коп., штрафу в сумі 720 грн. 86 коп., який складається із двох частин 500 грн. (фіксована частина) та 220 грн. 86 коп. (5% від суми заборгованості), а також стягнуто судові витрати пропорційно задоволеним вимогам в сумі 723 грн. 48 коп.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині стягнення з нього боргу за процентами в сумі 1852,02 грн. та штрафів в сумі 720,86 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також невірне застосування судом норм матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні відомостям, викладеним в апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, приймаючи рішення, суд виходив з того, що 13 грудня 2010 року відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк», за змістом якої він погодився, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з даним договором до його укладання і погодився з його умовами.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг та тарифів, при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених Договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості.

Згідно з укладеним таким чином договором відповідач отримав кредитну карту на час оформлення якої за користування кредитом позичальник повинен був сплачувати відсотки за базовою ставкою 36,00 % на рік на залишок заборгованості.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань, перераховував платежі на погашення кредитної заборгованості несвоєчасно, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2017 року за ним утворилася заборгованість в загальній сумі 12513 грн. 18 коп., яка складається з наступного: боргу за кредитом в сумі 2565 грн. 13 коп., боргу по процентам в сумі 8875 грн. 99 коп., а також штрафів: 500 грн. фіксована частина та 572 грн. 06 коп. процентна складова.

Приймаючи рішення по справі, суд посилався також на те, що згідно статті 1 Закону України «Про оборону» особливий період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ та організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

17 березня 2014 року виконувачем обов`язки Президента України був виданий Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ. Згідно з п. 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України. Закон України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ набрав чинності з дня його опублікування 18 березня 2014 року. Відповідно до п. 3 зазначеного Указу мобілізація проводилась протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні, відповідно до абз. 11 ст. «Про оборону України» та абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено п. 3 Указу 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.

Указом виконувача обов`язки Президента України від 6 травня 2014року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014 року, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України № 1240-VII набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.

Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VII, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 року № 113-V111, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 15.01.2015 № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважав, що особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

В листах Національного Банку України від 08 травня 2014 року №18-112/22289, від 28 липня 2014 року №18-112/40258 банкам України вказано на необхідність після вступу в силу названого вище Закону, тобто після 08 червня 2014 року, переглянути умови виконання зобов`язань за кредитними договорами, укладеними з особами, які перебувають на військовій службі.

Відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

На підставі викладеного, суд вважав, що на відповідача розповсюджуються вимоги п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», щодо не нарахування йому процентів за користування кредитом, а також штрафних санкцій за невиконання своїх зобов`язань і пені за кредитним договором, так як згідно копії військового квитка відповідача, він був мобілізований 11 травня 2014 року до лав Збройних Сил України.

Оскільки названий вище Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно прикінцевих положень набрав чинності після дня його опублікування, тобто 8 червня 2014 року, і вказівки у ньому або в іншому нормативно-правовому акті про надання зворотної дії в часі немає, то право на відповідну пільгу у відповідача виникло 8 червня 2014 року.

Отже, за період з 8 червня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року, відповідач не повинен був сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

Відповідно до наданого Банком розрахунку, заборгованості по процентам у відповідача за вказаний період не існувало і проценти йому не нараховувалися, а тільки нараховувалися за межами вказаних періодів, тому їх нарахування суд вважав законним, а посилання представника відповідача про незаконність нарахованих процентів і неустойки необґрунтованим.

Крім того, суд дійшов висновку, що підстави для збільшення відсоткової ставки до 43,20 % річних з 10 листопада 2015 року матеріалами справи не підтверджені. Тому суд дійшов висновку, що проценти за користування кредитом повинні були нараховуватися позивачем з 10 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року виходячи із 36,00 % річних.

Станом на 09 листопада 2015 року заборгованості по процентам у відповідача не існувало. Отже, розмір заборгованості по процентам у відповідача перед позивачем на 31 жовтня 2017 року становить 2509 грн. 10 коп. (2565 грн. 13 коп. х 36 % : 360 днів х 722 дня) (де: 2565 грн. 13 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 722 - кількість днів, на яку нараховується заборгованість, тобто з 10 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року, а 36 % - процентна ставка на рік).

За такого, суд дійшов висновку, що позивачем доведена кредитна заборгованість відповідача станом на 31 жовтня 2017 року в загальній сумі 5138 грн. 01 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 2565 грн. 13 коп.; боргу за процентами - 1852 грн. 02 коп.; та штрафу в сумі 720 грн. 86 коп., який складається із двох частин 500 грн. (фіксована частина) та 220 грн. 86 коп. (5% від суми заборгованості (2565 грн. 13 коп. + 1852 грн. 02 коп.)).

Проте з таким висновком суду повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Статтею першою Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" дано визначення особливого періоду, мобілізації та демобілізації.

Зокрема, визначено, що особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Із змісту цього визначення та аналогічного змісту визначення, наведеного у статті першій Закону України «Про оборону України», вбачається, що вони дають чітке визначення початку перебігу особливого періоду, але не встановлюють його закінчення.

За таких обставин висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням юридичних визначень про мобілізацію, демобілізацію та змісту указів Президента України, який за ст. 5 Конституції України та відповідно до норм наведених Законів, наділений повноваженнями щодо оголошення цих станів та стану воєнного часу.

Крім того, мають бути враховані рішення, які приймаються у таких випадках Радою Національної безпеки та оборони України, яка відповідно до ст.7 Закону України «Про оборону України», наділена повноваженнями з координації та контролю органів виконавчої влади з питань оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Зокрема, Рада національної безпеки згідно зі ст. 3 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998 р. № 183/98- ВР вносить пропозиції Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони; виконує функції координації та здійснення контролю за діяльністю органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони в умовах воєнного або надзвичайного стану та при виникненні кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України, а також, у відповідності до ст.4 цього Закону, приймає рішення щодо невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України. Зазначені рішення згідно зі ст.10 Закону України «Про Раду Національної безпеки і оборони України» вводяться в дію Указами Президента України та є обов`язковими до виконання.

Так, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно -рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992р. №2232-Х11 здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Статтею першою цього Закону передбачено, що змістом військового обов`язку є захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Військовий обов`язок є конституційним обов`язком, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом ( ч.2).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 11 травня 2014 року був мобілізований до складу Збройних Сил України і проходив службу до 16 березня 2016 року. Відразу після закінчення терміну, на який його було мобілізовано до складу Збройних Сил України, його було прийнято на військову службу за контрактом, яку він проходить до теперішнього часу ( а. с. 54-62).

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014р. прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації Указу, тобто з 18 березня 2014 р. почався особливий період, рішень про закінчення якого на час розгляду справи Президент не приймав.

Навпаки, Указами Президента від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців в декілька черг, які були в подальшому звільнені в запас.

Останнє рішення про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації, було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 р.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу після видачі цих Указів Президент не приймав.

Крім того, на час мобілізації відповідача до складу Збройних Сил України набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014р., яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Таким чином, на час мобілізації відповідача до складу Збройних Сил України існувала кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

Оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язане право відповідача на пільги щодо не нарахування штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед банками, а також процентів за користування кредитом, то у позивача не було підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами та штрафів у період з моменту мобілізації відповідача до складу Збройних Сил України і до теперішнього часу.

Суд зазначеним обставинам належної правової оцінки не дав та помилково дійшов висновку, що особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року, а тому позивач правомірно нараховував відповідачу відсотки за користування кредитним коштами поза зазначеними межами, а також правомірно нарахував штрафні санкції.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача нарахованих позивачем відсотків за користування кредитними коштами та штрафів є необґрунтованими, а тому рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача боргу за процентами та штрафів слід скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 1762 грн. Оскільки позов задовольняється частково ( 20%), то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 352 грн. 40 коп. Однак, відповідач згідно дубліката посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 12 грудня 2016 року Миколаївським обласним військовим комісаріатом, є учасником бойових дій, а тому згідно п. 13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» є особою, яка звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

П. 2 постанови КМУ № 590 від 27 квітня 2006р. із змінами від 28.02.2018р. «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» передбачає компенсацію судових витрат за рахунок держави в їх фактичному розмірі, але не більше граничних розмірів компенсації таких витрат згідно з додатком, коли сторони у цивільній або адміністративній справі звільнені від оплати судових витрат. П.5 даної постанови встановлено, що Міністерству фінансів слід передбачати Державній судовій адміністрації за відповідною бюджетною програмою кошти для компенсації судових витрат у цивільних та адміністративних справах.

З урахуванням викладеного витрати, понесені позивачем на сплату судового збору у розмірі 352 грн. 40 коп. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за рахунок держави Державною Судовою Адміністрацію України.

За такого рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у сумі 723,48 грн. також слід скасувати та постановити в цій частині нове рішення про компенсування понесених позивачем судових витрат на сплату судового збору у розмірі 352 грн. 40 коп. за рахунок держави Державною Судовою Адміністрацію України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за процентами в сумі 1852 грн. 02 коп., штрафу в сумі 720 грн. 86 коп., який складається із двох частин 500 грн. (фіксована частина) та 220 грн. 86 коп. (5% від суми заборгованості), судових витрат у розмірі 723 грн.48 коп. та в частині визначення загального розміру заборгованості у сумі 5138 грн.01 коп. скасувати та ухвалити нове, про відмову у їх задоволенні.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати понесені АТ КБ «Приватбанк» судові витрати на сплату судового збору у розмірі 352 грн. 40 коп. за рахунок держави Державною Судовою Адміністрацію України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року