ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 грудня 2018 року м. Київ

справа № 753/8648/17

провадження № 22-ц/824/3145/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

сторони :

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Адамант», Товариство з обмеженою відповідальністю «Адамант - Телеком»

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року у складі судді Мицик Ю.С., про повернення заяви про забезпечення доказів,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Адамант», ТОВ «Адамант - Телеком» про визнання договору про надання послуг дійсним, визнання дій щодо вилучення майна протиправними, зобов`язання повернути майно, відшкодування матеріальних збитків та стягнення упущеної вигоди.

У липні 2016 року провадження по даній справі було відкрито.

13 липня 2018 року позивач подав до суду через канцелярію заяву про забезпечення доказів у даній справі шляхом зобов`язання ФОП ОСОБА_2 надати особисті данні і адресу на особу, яка уклала договір на користування його доменом.

У судовому засіданні від 26 липня 2018 року відповідач заявив клопотання про залишення заяви про забезпечення доказів без руху у зв`язку із несплатою судового збору за подачу даної заяви тому що позивач не звільняється від сплати судового збору.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року заяву повернуто позивачу.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді від 26 липня 2018 року, заяву про забезпечення доказів задовольнити та вжити заходів забезпечення доказів. Скарга мотивована тим, що при подачі позову заявник був звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій, позов був прийнятий і провадження по справі було відкрито, а отже мотивація оскаржуваної ухвали є надуманою, безпідставною, не грунтується на вимогах процесуального закону і перешкоджає у доступі до правосуддя, а відтак є незаконною і необгрунтованою.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту заяви та позову не вбачається, що порушені права заявника, як учасника бойових дій, тому він не звільняється від сплати судового збору.

Проте, колегія суддів вважає такі висновки передчасними.

Форма та зміст заяви про забезпечення доказів визначена у ст.117 ЦПК України.

Частина третя ст.117 ЦПК України визначає, що за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом.

Відповідно до ч.4 ст.117 ЦПК України суддя, встановивши, що заяву подано без додержання вимог, викладених у згаданій статті цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про повернення заяви вказав про безпідставність звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», зазначивши при цьому, що пільги осіб з відповідним статусом розповсюджуються лише на заяви та позовні вимоги, які витікають з цих конкретних випадків. Оскільки у цій справі, позивач, який має статус учасника бойових дій, звернувся до суду з позовними вимогами про визнання договору про надання послуг дійсним, визнання дій щодо вилучення майна протиправними, зобов`язання повернути майно, відшкодування матеріальних збитків та стягнення упущеної вигоди, то судовий збір має бути сплачений на загальних підставах, оскільки у даному випадку такий позов не пов`язаний з порушенням права саме як учасника бойових дій.
Підпунктом 2 пункту 4 частини 1 статті 4 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що розмір ставки судового збору за подання до суду заяви про забезпечення доказів, яку подано, зокрема, фізичною особою становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 352,40 грн.

При цьому ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» передбачені пільги щодо сплати судового збору.

В матеріалах справи наявне посвідчення серія НОМЕР_1 від 25 вересня 1997 року, видане заявнику Львівським обласним військовим комісаріатом, в якому зазначено, що його пред`явник має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зазначена норма статті даного Закону не містить посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також прямо та чітко не зазначає, що справа має стосуватись порушених прав саме позивача, що має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру такого права та підстав його порушення.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частини перша статті 129 Конституції України).

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування не включає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Такі ж висновки, щодо необхідності дотримання принципів верховенства права при прийнятті судових рішень містить і практика Європейського суду з прав людини,яка вказує зокрема на поняття «якість закону», яке означає, що національне законодавство повинно буди доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C. G. Та інші проти Болгарії» (« C.G. and others v.Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).
Відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» в першу чергу пов`язане з недоліками законодавчої техніки, яка використовувалась законодавцем під час підготовки Закону України «Про судовий збір», проте це не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.

Така правова позиція висловлена у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі №805/604/18-а.

В свою чергу суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спір стосується договору про надання послуг, а саме щодо веб-хостинга з відділенням дискового простору трафіка та послуги електронної пошти з наданням дискового простору, тобто підпадають з поміж іншого під дію ЗУ «Про захист прав споживачів».

Так, згідно п.22. ч.2 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. А ст. 4 згаданого Закону визначає, що споживач під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію з даного приводу, а саме той факт, що перелік визначений ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» не є вичерпним, якщо іншими Законами врегульовано питання звільнення від сплати судового збору при зверненні до суду за захистом свої прав ( справа № 761/24881/16-ц).

Колегія суддів вважає, що не зазначення заявником при подачі позову або заяви про забезпечення доказів на звільнення від сплати судового збору також з підстав передбачених ЗУ «Про захист прав споживачів» не свідчить про те, що правовідносини сторін не охоплюються цим Законом, відтак, заявник звільнений від сплати судового збору.

Тому, висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі і перешкоджають заявнику у доступі до правосуддя, гарантованому ст.ст.55,124 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Щодо інших вимог апелянта, зазначених у прохальній частині апеляційної скарги, колегія суддів не бере їх до уваги оскільки суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу в межах повноважень визначених законодавством.

Згідно ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції у зв`язку із порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,13,117,118, 259, 374, 379,381,389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2018 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: