Справа № 463/3874/15-ц
Провадження № 2/463/71/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Державний нотаріус Четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання недійсним договору довічного утримання -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2І, звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 26.02.2015р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є онуком ОСОБА_5, яка померла 26.02.2015р. Після її смерті йому стало відомо про укладення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору довічного утримання, на підставі якого до ОСОБА_3 перейшло у власність 5/6 частин квартири № 7 в будинку № 17 на вул. Керченській у м. Львові, хоча відносно такого майна бабця 23.10.2010р. склала заповіт, згідно якого все майно заповіла йому. Весь свій вільний час проводив з бабусею, доглядав її, купував продукти харчування та ліки, а з липня 2014р. по березень 2015р., коли перебував у Львівському слідчому ізоляторі, такий догляд здійснював його товариш ОСОБА_6 Наприкінці 2014р. його адвокат повідомив, що у бабці погіршився психічний стан, у звязку з чим в січні 2015р. звернувся з відповідною заявою на імя головного лікаря психоневрологічного диспансеру з проханням обстежити бабцю та надати їй медичну допомогу. Оскільки бабця тривалий час страждала на психічні розлади, вважає, що в момент укладення оспорюваного договору остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Такий договір порушує його права як спадкоємця за заповітом і тому, просить визнати його недійсним в судовому порядку.

Повноважний представник відповідача скерував до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначає, що перед посвідченням оспорюваного договору нотаріус, відповідно до вимог чинного законодавства пересвідчився в дієздатності ОСОБА_5, про що також зазначено в самому договорі. Крім того, у встановленому законом порядку ОСОБА_5 недієздатною не визнавалась, а позивач не долучив належних і допустимих доказів про наявність у ОСОБА_5, хронічного, стійкого психічного розладу. Вважає позов недоведеним та просить в його задоволенні відмовити. Крім того, після смерті відчужувача договір довічного утримання припиняється, у звязку з чим вважає, що позов також є безпредметним.

Відповідач в свою чергу надав суду письмові пояснення щодо позову, в яких зазначає, що померла ОСОБА_5 є його тіткою і хресною мамою. До дня її смерті між ними були дружні, теплі, родинні та довірчі відносини. З грудня 2015р. по день її смерті тітка наполягала на тому, щоб він дав згоду на укладення договору довічного утримання. У лютому 2015р. погодився на укладення такого договору, після чого зібрав всі документи та 26.02.2015р. уклав оспорюваний договір. Як до, так і після підписання цього договору тітка не проявляла ознак психічного розладу, а також розуміла значення своїх дій, а укладення оспорюваного договору було її внутрішньою добровільною волею.

Вказана справа перебувала в провадженні судді Личаківського районного суду м. Львова Грицка Р.Р. У звязку з закінченням повноважень судді Грицка Р.Р., на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2017р. проведено повторний автоматизований розподіл справи, яка передана для розгляду судді Леньо С.І.

В процесі розгляду даної справи ухвалою Личаківського районного суду м. Львова 08.12.2016р. у справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання:

чи страждала ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, будь-яким психічним захворюванням в період укладення договору довічного утримання від 26.02.2015 року?

чи була здатна ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій з врахуванням діагностованих захворювань в момент укладення договору довічного утримання від 26.02.2015 року?

чи померла ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, могла у січні-березні 2015 року бути психічно здоровою особою та усвідомлювати всі свої дії і нести повну юридичну відповідальність за такі дії?

Висновок, складений за результатами проведення такої експертизи надійшов на адресу суду 07.06.2018р.

Представник позивача адвокат ОСОБА_7, будучи присутньою в судовому засіданні 31.05.2018р. під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримала. Натомість, в останнє судове засідання представник позивача не зявилася, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Скерувала до суду клопотання про витребування документів та відкладення розгляду справи, оскільки зайнята в іншому судовому засіданні. Враховуючи те, що в задоволенні аналогічного клопотання представника позивача відмовлено ухвалою суду від 31.05.2018р., яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, а також те, що розгляд справи по суті розпочато, суд не вбачає правових підстав для оголошення перерви в судовому засіданні та вважає можливим закінчити розгляд справи на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Крім того, суд також вважає можливим закінчити розгляд справи без участі свідків, про допит яких клопотала сторона позивача, оскільки такі свідки в судове засідання неодноразово не прибули і сторона позивача не забезпечила їх явку, а з огляду на предмет та підставу позову, оцінка показам таких свідків, допит яких проведено попереднім складом суду, надана судовим експертом під час складення висновку судово-психіатричної експертизи.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_1, повноваження якого підтверджуються договором про надання правової допомоги від 31.07.2017р., в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях. Вважає позовні вимоги недоведеними і тому, просить відмовити в позові.

Третя особа державний нотаріус Четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки не повідомила. За погодженням з представником відповідача суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 26.02.2015р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання (а.с.11 т.1), за умовами якого ОСОБА_5 передала у власність відповідача належні їй на праві приватної власності 5/6 частин квартири № 7 в будинку № 17 на вул. Керченській у м. Львові.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть (а.с.7 т.1), ОСОБА_5 померла 26.06.2015р.

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину. Зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п'ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

При цьому, діє презумпція психічного здоровя, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані вимоги процесуального закону стороною позивача залишились невиконаними.

У розясненнях, наданих Пленумом Верховного Суду України в п. 16 Постанови № 9 від 06.11.2009р. зазначено, що висновок посмертної судово-психіатричної особи у справах про визнання правочинів недійсними з підстав, визначених ст. 225 ЦК України повинен стосуватись стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи (а.с.232-235 т.1), у звязку з недостатністю в матеріалах справи та медичній документації даних про психічний стан ОСОБА_5 на час укладення договору довічного утримання від 26.02.2015р. та в період наближений до нього, встановити чи могла ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не виявляється можливим.

При цьому, такий висновок зроблений експертами не лише на основі аналізу медичної документації, але й на основі показів свідків ОСОБА_8. ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Під час розгляду цивільної справи № 465/1217/16-ц, предмет і підстави позову в якій аналогічні тим, що у справі яка розглядається, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 17.10.2018р. зазначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину необхідно робити на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Разом з тим, жодного належного і допустимого доказу про недієздатність ОСОБА_5 в момент вчинення оспорюваного правочину матеріали справи не містять, а що стосується наданої представником позивача копії відповіді КЗ «ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю Липи» про те, що ОСОБА_5 неодноразово проходила лікування в даному закладі впродовж 2011 2014 років (а.с.39 т.2), суд надає їй правову оцінку та звертає увагу на наступне.

По-перше, даний заклад не є психіатричним, по-друге, згідно іншої відповіді цього закладу, яка надана представнику відповідача (а.с.42 т.2), ОСОБА_5 на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні у цьому закладі не перебувала, і по-третє, виходячи зі змісту відповіді, яка надана представнику позивача, ОСОБА_5 проходила лікування у період з 2011р. по 2014р., що поза межами періоду, наближеного до дати укладення оспорюваного договору, тоді як за змістом ст. 225 ЦК України, встановленню підлягає неспроможність особи, яке не визнана недієздатною, в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Вказані обставини в сукупності свідчать про те, що перебування ОСОБА_5 на лікуванні у медичному, не психіатричному закладі протягом 2011 2014 років не є ознакою її неспроможності в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Більше того, матеріали справи не містять жодного доказу про невиконання відповідачем своїх обовязків, тоді як сама ОСОБА_5 після укладення договору і до моменту смерті не зверталась до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання у звязку з неналежним виконання набувачем своїх обовязків.

Будь-якого іншого доказу на підтвердження мотивів позову позивач не надав, хоча за змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, саме він, як зацікавлена сторона у визнанні недійсним оспорюваного договору, зобовязаний довести такі обставини.

З огляду на зазначене, а також враховуючи презумпцію психічного здоровя особи та презумпцію правомірності правочину, суд знаходить позовні вимоги недоведеними та в задоволенні позову відмовляє.

Керуючись ст. ст. 12,81,82,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 202, 203, 204, 215, 225, 744 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_2 (м. Львів, вул. Зубрівська, 27/86) до ОСОБА_3 (м. Львів, вул. Петлюри, 43/42), третя особа Державний нотаріус Четвертої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання недійсним договору довічного утримання від 26.02.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-460 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 03.12.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.