Справа № 305/240/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Куштана Б.П., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря - Пилип Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 20 березня 2018 року, повний текст якого складено 26 березня 2018 року (головуючий суддя Марусяк М.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу охорони здоров'я Рахівської районної державної адміністрації про зобов'язання здійснити розрахунок за виконану роботу, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Відділу охорони здоров'я Рахівської районної державної адміністрації, у якому просила зобов'язати начальника цього відділу провести розрахунок за виконану роботу за сумісництвом у період із 05.03.2012 по 23.12.2018.

Посилалася на те, що вона перебувала у трудових відносинах з Рахівською районною лікарнею Закарпатської області. Відповідно до наказу №120-к від 24.06.1991 ОСОБА_1 прийнято на посаду фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Рахівської центральної районної лікарні з 28.06.1991.

Наказом Рахівської районної лікарні №36 від 24.01.2018 позивача звільнено із займаної посади з 25.01.2018 на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Зазначала, що 05.03.2012 вона уклала договір про повну матеріальну відповідальність №12 з начальником Відділу охорони здоров'я Рахівської РДА ОСОБА_2 Із цього дня вона фактично виконувала роботу за сумісництвом, а саме: вела звітну документацію в журналах предметно-кількісного обліку перев'язувального матеріалу, спирту; отримувала медикаменти, миючі та дезінфікуючі засоби, продукцію, які розподіляла між працівниками клініко-діагностичної лабораторії; була весь цей час відповідальна за м'який, твердий кухонний інвентар, основні засоби.

Ці функції не входили в її функціональні обов'язки, тому на початку березня 2012 року начальник відділу запевнив її, що їй будуть нараховувати до зарплати, щомісячно 0,10% від її ставки фельдшер-лаборанта. Проте за весь період їй не нараховувалась доплата до заробітної плати за виконану роботу, і відповідні кошти не були їй виплачені при звільненні у січні 2018 року.

На підставі викладеного просила задовольнити позов.

Рішення Рахівського районного суду від 20 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 Посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення її позову.

Скарга мотивована тими ж доводами, що і позовна заява.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду скарги були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с.76-77). Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Рахівською районною лікарнею Закарпатської області. Відповідно до наказу №120-к від 24.06.1991 ОСОБА_1 прийнято на посаду фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії Рахівської центральної районної лікарні з 28.06.1991 (а.с.34).

Наказом Рахівської районної лікарні №36 від 24.01.2018 позивача звільнено із займаної посади у зв'язку з систематичним невиконанням, без поважних причин, обов'язків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку, з 25.01.2018 на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.33).

05.03.2012 між ОСОБА_1 та начальником Відділу охорони здоров'я Рахівської районної державної адміністрації було укладено договір про повну матеріальну відповідальність №12 (а.с. 35).

На обґрунтування свого позову, позивач посилалася на те, що вона, починаючи з 05.03.2012, виконувала працю за сумісництвом, начальник Відділу охорони здоров'я Рахівської районної державної адміністрації запевнив її, що їй будуть нараховувати до зарплати щомісячно 0,10% від її ставки фельдшер-лаборанта, однак позивач не отримувала жодних доплат до заробітної плати за виконану роботу.

Згідно ст.102-1 КЗпП України, працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 29.09.1988 N 433 та від 08.10.1990 N 458 було дозволено робітникам і службовцям роботу за сумісництвом на тому ж чи іншому підприємстві /в об'єднанні/, в установі, організації, котре втратило чинність із прийняттям постанови КМУ від 03.04.1993 №45 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій».

У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 №45 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та п.1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінфіну України від 28.06.1993 №43, зареєстрованим у Мін'юсті України 30.06.1993 за №76, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або в громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт.

Як на доказ роботи за сумісництвом позивач, ОСОБА_1 посилалася на типовий договір №12 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладений з нею 05.03.2012.

Однак такий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 05.03.2012 не є належним та допустимим доказом роботи позивача за сумісництвом у Відділі охорони здоров'я Рахівської районної державної адміністрації. Такий договір не є трудовим договором, будь-яких наказів про виконання роботи за сумісництвом позивачем не надано.

В той же час, відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 з 2012 по 2017 рік періодично, на час відсутності іншого фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії, виконувала роботу за сумісництвом у свого роботодавця - Рахівській районній лікарні - з відповідними доплатами, що підтверджується відповідними наказами головного лікаря Рахівської районної лікарні (а.с.23-32) із відомостями про отриману позивачем заробітну плату (а.с. 21-22).

Позивачем не надано будь-яких інших доказів, які б підтверджували те, що вона виконувала роботу за сумісництвом у Відділі охорони здоров'я Рахівської районної державної адміністрації, крім вищенаведеної у Рахівській районній лікарні; не надано доказів прийняття ОСОБА_1 на роботу за сумісництвом у Відділ охорони здоров'я Рахівської районної державної адміністрації.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду від 20 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 серпня 2018 року.

Головуюча:

Судді: