АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2018 року м. Чернівці

справа № 725/6539/14-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Владичана А. І., Литвинюк І.М.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю представника позивачки ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 червня 2016 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Піхало Н. В.),

встановив:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_6 звернувся до нотаріальної контори з метою укладення договору довічного утримання. Нотаріус роз'яснювала йому, що він передав у власність ОСОБА_2 квартиру. ОСОБА_2 бере на себе зобов'язання утримувати позивача та похоронити. За виконанням умов договору повинна слідкувати ОСОБА_8

Вказував, що спадковий договір слід розірвати з тих підстав, що відповідачка з самого початку укладення договору не виконувала покладених на неї договором обов'язків, не здійснювала за ним належний догляд, на придбання ліків та продуктів кожного місяця він надавав відповідачці кошти в розмірі 1 000 грн, а пізніше - 2 000 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, до участі в справі залучено його правонаступника ОСОБА_5, яка ураховуючи те, що згідно з вимогами статті 1308 ЦК України спадковий договір може бути розірвано на вимогу відчужувача або набувача та за змістом цього правила інші особи, у тому числі спадкоємці відчужувача, не можуть пред'являти вимоги про розірвання спадкового договору, звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати на підставі ст. ст. 203, 233 ЦК України недійсним спадковий договір від 04 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Давньою О. І., реєстровий номер 2250.

Також просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 36,20 кв. м, в тому числі житловою площею 18,70 кв. м.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_5 вказувала, що її покійний батько ОСОБА_6 проживав на території України зовсім один через сімейні обставини, які у неї склалися. Він був інвалідом першої групи, мав проблеми зі здоров?ям, що призвело до необхідності укладання спадкового договору на вкрай невигідних для нього умовах. Уклавши спадковий договір, ОСОБА_6 фактично перестав бути власником майна, оскільки була накладена заборона на відчуження. На час укладення спадкового договору ОСОБА_6 обслуговувався ЧКТЦСО «Турбота», перелік послуг, які надавалися центром не відрізняється від переліку обов'язків, які надавалися набувачем за спадковим договором.

Через похилий вік, стан здоров'я при укладенні спадкового договору волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

У тексті позовної заяви ОСОБА_5 зазначала також, що ОСОБА_6 вважав, що укладає договір довічного утримання, проте з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, не просила визнати спадковий договір недійсним.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним спадкового договору та визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема, в апеляційній скарзі наводиться зміст позовних вимог та мотиви, наведені судом першої інстанції, обґрунтовується наявність чинників, тяжких обставин, які вплинули на укладення ОСОБА_6 оспорюваного правочину, наголошується на невигідності умов укладеного спадкового договору, відсутності волевиявленнчя ОСОБА_6 на укладення саме спадкового договору, помилковість укладення такого договору замість договору довічного утримання.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Попереднім рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 14 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 червня 2016 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним спадковий договір від 04 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Давньою О. І., реєстровий номер 2249.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Указане судове рішення апеляційного суду судом касаційної інстанції скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог про визнання недійсним спадкового договору як такого, що укладений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України).

Апеляційний суд погоджується з таким висновком.

Відповідно до ст. ст. 1302, 1305 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) тобто вчиняти певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після відкриття спадщини і в разі смерті відчужувача набуває право власності на його майно.

Набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

04 жовтня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено спадковий договір, за умовами якого відповідачка зобов'язувалася виконувати розпорядження ОСОБА_6, встановлені договором, зокрема: забезпечувати його ліками з згідно з рецептами лікарів, незалежно від їх вартості, продовольчими та промисловими товарами, а також належними умовами проживання, після смерті поховати його на кладовищі в м. Чернівці. При цьому ОСОБА_6 в свою чергу за умовами даного договору зобов'язувався зберігати належну йому квартиру в належному стані, попереджати про її недоліки та права третіх осіб на вказане нерухоме майно. Кім того, у пункті 1.1 вказаного договору визначено, що ОСОБА_2 як набувач у разі смерті ОСОБА_6 (відчужувача) набуває право власності на нерухоме майно, що є предметом даного договору, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Статтею 11 ЦПК України 2004 року, чинного на час розгляду справи судом першої інстанції, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

У справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

При житті він не ініціював питання про визнання недійсним спадкового договору з підстави, передбаченої ст. 233 ЦК України, у поданому позові про розірвання спадкового договору стверджував, що з відповідачкою мав намір укласти договір проте з умовою, що право власності на квартиру перейде до неї лише після її смерті.

При цьому ОСОБА_6 не посилався на укладення оспорюваного договору під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 дійсно був особою похилого віку та самотнім, оскільки його родина проживала в Республіці Молдова, при цьому він не був позбавлений піклування, що підтверджується листом Чернівецького комунального територіального центру соціального обслуговування «Турбота» від 15 грудня 2015 року №406, згідно якого йому надавались соціальні послуги з 10 червня 2002 року по 28 лютого 2011 року та з 14 жовтня 2011 року по 01 листопада 2013 року в обсягах визначених державними стандартами, а саме: доставка продуктів, вологе прибирання житла, генеральне прибирання житла, допомога в приготуванні їжі, доставка білизни в пральню, доставка медикаментів з аптеки (т. 1, а.с 167).

Такі послуги центром соціального обслуговування «Турбота» надавались ОСОБА_6 по 01 листопада 2013 року, а осопорюваний правочин був укладений 04 жовтня 2013 року, а тому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відсутні підстави вважати, що відчужувач був позбавлений піклування, що зумовило укладення ним спадкового договору на користь відповідача.

Також судом першої інстанції на спростування доводів позивачки про те, що її батько був змушений укласти такий договір, оскільки потребував сторонньої допомоги та піклування, а відтак цей договір був ним укладений під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, прийняв до уваги пояснення свідка ОСОБА_10 - працівника соціального центру «Турбота».

Указаний свідок стверджувала, що ОСОБА_6 з власної ініціативи розірвав укладений між ним та Центром договір, повідомивши про свій намір укласти договір довічного утримання й відповідно послуг центру не потребує. До того ж відмовляючись від отримання послуг центру «Турбота» та подаючи відповідну заяву, покійному роз'яснювалися правові наслідки розірвання договору. Відмовляючись від послуг центру ОСОБА_6 діяв добровільно, усвідомлював свої дії та на нього тиск не чинився.

Суд першої інстанції також дослідив в судовому засіданні медичну картку амбулаторного хворого, яка не містила записів про хвороби відчужувача, внаслідок яких він не міг обходитись без сторонньої допомоги.

Суд першої інстанції також обґрунтовано взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11, який пояснював, що ОСОБА_6 міг самостійно стояти, а свідок ОСОБА_12, пояснила, що ОСОБА_6 міг самостійно ходити та вживати їжу без сторонньої допомоги.

Суд першої інстанції також підставно зазначив, що накладення заборони відчуження нерухомого майна при посвідченні спадкового договору є вимогою чинного законодавства та не може вважатись обставиною, що свідчить про укладення договору на невигідних для відчужувача умовах.

Отже, враховуючи зміст та правову природу спадкового договору, давши належну оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_5 позову про визнання недійсним спадкового договору з підстав, передбачених ст. ст. 203, 233 ЦК України.

У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норми ст. 233 ЦК України не заслуговують на увагу.

Заявник посилається на те, що ОСОБА_6 був інвалідом першої групи, перебував під наглядом в Обласному госпіталі інвалідів Вітчизняної війни, мава ряд захворювань (цукровий діабет, поганий зір, поганий слух тощо), що ймовірно вплинуло на укладення оспорюваного правочину під впливом таких тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах.

Проте такі твердження фактично ґрунтуються на припущеннях, а укладення спадкового договору особою, яка потребувала певної допомоги та уваги з покладенням на набувача певних обов'язків не свідчить про укладення оспорюваного правочину під впливом таких тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Твердження заявника про те, що волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним, не відповідало його внутрішній волі і що він не усвідомлював значення своїх дій ґрунтуються на припущеннях й частково виходять за межі підстав позову.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову у позові про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 233 ЦК України є обґрунтованим та по суті правильним.

В апеляційній скарзі заявник також стверджує про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні недійсним спадкового договору, як такому, що укладений внаслідок помилки.

З приводу таких доводів заявника колегія суддів зазначає наступне.

У тексті позовної заяви ОСОБА_5 зазначала також, що ОСОБА_6 вважав, що укладає договір довічного утримання.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що з інших підстав, ніж відсутність волевиявлення на укладення договору та його укладення при тяжких обставинах і на невигідних умовах, позивачем позов не заявлявся, зокрема з підстав укладення договору внаслідок помилки, й відповідно сторонами не подавалися на підтвердження вказаних підстав відповідні докази та пояснення.

Системний аналіз ст. ст. 229, 233 ЦК України, з урахування роз'яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дає підстави дійти висновку про те, що застосування статей 229 та 233 ЦК України є взаємовиключним. Оскільки доведенню підлягають зовсім різні обставини при застосуванні тої чи іншої норми права, на яку посилається позивач як на підставу позову.

Проте, дійшовши правильного висновку про те, що з підстави укладення правочину внаслідок помилки, позов не заявлявся, суд першої інстанції у мотивувальній частині зайво вдався до обґрунтовування недоведеності позову з цієї підстави.

Тому, оскільки з підстави, передбаченої ст. 229 ЦК України позов про визнання правочину недійсним позивачкою не пред'являвся, на часткове задоволення апеляційної скарги рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на недоведеність позову з підстави, передбаченої ст. 229 ЦК України.

У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Твердження в суді апеляційної інстанції представника позивачки ОСОБА_1 про те, що позов було пред'явлено і з підстави, передбаченої ст. 229 ЦК України, спростовується змістом позовної заяви.

Відповідачка ОСОБА_2 також вважала, що з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, позов не заявлявся, про що вона стверджувала в касаційній скарзі (т. 2, а.с. 126-129).

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 червня 2016 року змінити.

Виключити з його мотивувальної частини посилання на недоведеність позову з підстави, передбаченої ст. 229 ЦК України.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 06 серпня 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: А. І. Владичан

І. М. Литвинюк