ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/629/18 Номер провадження 22-ц/814/172/18Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р. І. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Філоненко О.В.

позивача ОСОБА_2

представника відповідача Костенко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 серпня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Тимчука Р.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу від 16.10.2006 року № 35п його було прийнято на роботу в посаді продавця непродовольчих товарів відділу «Вироби з дерева» гіпермаркету «Епіцентр К» у м. Полтава. У 2008 році він вже обіймав посаду завідуючого секцією-відділу. 03.03.2014 року ОСОБА_2 переведено, відповідно до наказу № 23 п, на посаду начальника відділу «Вироби з дерева» гіпермаркету «Епіцентр К» смт. Слобожанський Дніпропетровської області. 12 травня 2017 року, коли він був вихідний, дирекція гіпермаркету провела загальні збори працівників відділу на яких було розглянуто питання відсторонення його від посади і дирекція представила нового начальника відділу. ОСОБА_2 зазначає, що таким чином його фактично в незаконний спосіб відсторонили від роботи, проте він продовжував виходити на робоче місце. Наказами від 16.05.2017 року №81-к, від 18.05.2017 року № 83-к, від19.05.2017 року № 84-к, від 23.05.2017 року № 29-к йому було оголошено догани. 22.06.2017 року позивач вказує, що він був змушений написати заяву про звільнення за згодою сторін. Менеджер з персоналу оформив наказ з яким його ознайомив. Наказом директора гіпермаркета «Епіцентр К» м. Дніпро ТОВ «Епіцентр» від 22.06.2017 року № 113-к ОСОБА_2, начальника відділу «Будівельні матеріали», 26.06.2017 року звільнено за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Позивач не згоден зі своїм звільненням, вказує, що на нього постійно чинився тиск, його практично змушували звільнитися, у зв'язку з чим він був змушений написати заяву про звільнення, хоча вважає своє звільнення незаконним і тому просить суд, визнати незаконним наказ директора гіпермаркету «Епіцентр К» м.Дніпро ТОВ «Епіцентр» від 22.06.2017 року №113-к про звільнення ОСОБА_2, начальника відділу «Будівельні матеріали», 26.06.2017 року за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.06.2017 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 01 серпня 2018 у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

З рішенням суду першої інстанції не погодився позивач ОСОБА_2, оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі позивач прохає скасувати зазначене рішення, ухвалити нове про задоволення його позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд неналежним чином оцінив дії відповідача при його звільненні, які виразилися у неправомірному винесенні відносно нього доган за систематичне невиконання посадових обов'язків. При цьому, в трудову книжку ці записи не вносилися. Після фіктивного звільнення він продовжував працювати і отримував зарплату. Надані копії наказів та трудова книжка підтверджують факт психологічного тиску на нього. Про виклик свідків, які б могли підтвердити здійснення психологічного тиску на нього, він не заявляв свідомо, оскільки не хотів ставити під загрозу їх подальше працевлаштування.

02 жовтня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» надало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в якому зазнача, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 не наведені будь-які законні підстави для поновлення його на роботі та стягнення з ТОВ «Епіцентр К» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому просе залишити рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01.08.2018 року без змін, а скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 в ТОВ «Епіцентр К» працював з 16.10.2006 року по 22.06.2017 року. 22.06.2017 року позивач звернувся до відділу по роботі з персоналом невідокремленого структурного підрозділу ТОВ Епіцентр К Гіпермаркету Епіцентр К м. Дніпро із письмовою заявою щодо його звільнення із займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України з 26.06.2017р. Згідно виявленого бажання ОСОБА_2 та його наданої письмової заяви (а.с.69) було досягнуто домовленість між працівником та підприємством про припинення трудового договору за угодою сторін з 26.06.2017р. за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

22.06.2017 року було видано відповідний наказ за № 113-к про звільнення ОСОБА_2 за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КзпП України з 26.06.2017р. ОСОБА_2 було ознайомлено під підпис з даним наказом. Копія наказу з підписом ОСОБА_2 міститься в матеріалах справи(а.с.70).

26.06.2017р. ОСОБА_2 відпрацював останній робочий день, отримав особисто на руки трудову книжку, про що свідчить його підпис в акті приймання-передачі трудової книжки від 26.06.2017 р. (а.с.71). Бухгалтерією з ОСОБА_2 було проведено повний розрахунок за відпрацьований час з 01.06.2017р. по 26.06.2017р. та невикористану частину щорічної основної відпустки. Кошти в повному обсязі перераховано на банківську зарплатну картку ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача за п. 1 ст. 36 КЗпП України відбулося за власним бажанням за домовленістю з підприємством, а факт психологічного тиску на нього з боку керівництва підприємства не встановлено, жодних доказів на підтвердження здійснення тиску, який потяг за собою написання заяви про звільнення, позивач не надав, клопотань про виклик свідків не заявляв.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що виключає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з'ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

При розірванні трудового договору за вказаною підставою обов'язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь-які додаткові дії, досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин.

З матеріалів справи та змісту заяви вбачається, що ОСОБА_2 звертався до відповідача із заявою про звільнення з роботи, в якій просив звільнити його з займаної посади з 26.06.2017 року за угодою сторін (а.с.69). Вказана заява написана ним власноручно, що не оспорюється позивачем.

Відтак, зазначена заява ОСОБА_2 свідчить про його волевиявлення на розірвання трудового договору за угодою сторін в розумінні п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

При цьому в наказі про звільнення зазначено, що ОСОБА_2 звільняється з роботи за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін.(а.с.70). Позивач отримав трудову книжку, а також грошові кошти нараховані при звільненні.

Будь-яких доказів на підтвердження факту здійснення на ОСОБА_4 тиску з боку відповідача, який став причиною його звільнення та написання відповідної заяви, позивач не надав.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що він незаконно притягувався до дисциплінарної відповідальності в травні 2016 року, в зв'язку з чим вимушений був подати заяву про звільнення, не може бути прийнято до уваги, оскільки накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачем у визначені законом строки не оскаржувались. До суду про поновлення на роботі він звернувся через дев'ять місяців після звільнення.

Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги вищевикладене, а також те, що позивач не надав суду беззаперечних доказів на підтвердження здійснення на нього тиску в боку адміністрації, що потягло за собою звільнення його за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01.08.2018 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 368, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя-доповідач Чумак О.В.

Судді: Дряниця Ю.В.

Пилипчук Л.І.