Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 203/5497/13-ц

провадження № 61-1391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу, подану ОСОБА_2 - представником ОСОБА_1, на заочне рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року у складі судді Католікяна М. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року у складі суддів: Романюка М. М., Котушенко С. П., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 10 000 грн на платіжну картку, зі сплатою 3 % на місяць за користування кредитом, зі строком повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на 31 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 27 655 грн 53 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9 706 грн 53 коп., заборгованості із сплати відсотків за користування кредитом - 16 155 грн 88 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн, штрафу (процентна складова) - 1293 грн 12 коп., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь із відповідача та судові витрати у справі.

18 листопада 2013 року заочним рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 квітня 2006 року у сумі 27 655 грн 53 коп.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в заяві позичальника на отримання кредиту від 20 квітня 2006 року, яка завізована підписом відповідача, зазначено, що він ознайомлений і згодний з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, а також погодився з тим, що заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ним і банком кредитний договір. При цьому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача, крім заборгованості за кредитом та заборгованості із сплати процентів, також штрафних санкцій, передбачених пунктом 8.6 Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови).

23 березня 2016 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області заочне рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд, перевіривши доводи сторін, встановивши обставини у справі та дослідивши докази, якими вони обґрунтовані, дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову та стягнення заборгованості з відповідача.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій просить скасувати заочне рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року, справу передати на новий розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_2- представник ОСОБА_1 посилається на те, що при підписанні кредитного договору відповідачу не було надано примірник Умов та правил надання банківських послуг, які діяли саме на час підписання договору. Крім того, позивач звернувся до суду із пропуском передбаченого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява позичальника разом з Умовами і тарифами складає між ним і банком кредитний договір. Відповідач був ознайомлений з указаними Умовами, банк надав повну інформацію про умови кредитування, що підтверджується підписом відповідача в заяві.

Суд касаційної інстанції не може повністю погодитися з висновками судів попередніх інстанцій в цій частині з огляду на таке.

Судом установлено, що 20 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 10 000 грн на платіжну картку, зі сплатою 3 % на місяць за користування кредитом, зі строком повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на 31 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 27 655 грн 53 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9 706 грн 53 коп., заборгованості із сплати відсотків за користування кредитом - 16 155 грн 88 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн, штрафу (процентна складова) - 1 293 грн 12 коп., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на його користь із відповідача та судові витрати у справі.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судами, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами і тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. Згідно з заявою погашення заборгованості за кредитним договором відбувається шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 7% від суми заборгованості.

Пунктом 8.5 Умов передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів із будь-якого із грошових зобов'язань, передбачених вказаним договором, більше ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми позову.

Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суду не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

За таких обставин суди, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом, водночас помилково стягнули з відповідача штрафи, передбачені Умовами.

Ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині вирішення вимог про стягнення штрафів з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Що стосується доводів касаційної скарги про те, що суд не застосував до спірних правовідносин положення частини четвертої, п'ятої статті 267 ЦК України, згідно з якими сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, то вони необґрунтовані, оскільки позивач не звертався до суду з відповідною заявою (частина третя статті 267 ЦК України).

За таких обставин рішення судів всупереч вимогам статті 263 ЦПК України в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача штрафів не відповідають встановленим у справі обставинам, постановлені із неповним з'ясуванням обставин у справі та порушенням норм процесуального права, відповідно до статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню і ухваленню нового рішення у відповідній частині про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування не встановлено.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Заочне рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягненняштрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафу (фіксована частина) та штрафу (процентна складова) відмовити.

В іншій частині рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції заочне рішення районного суду та ухвала апеляційного суду в скасованій частині втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило