ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1843/18 Справа № 201/5161/18 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Деркач Н.М.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Дякуна Романа Анатолійовича на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2018 року по справі за заявою Дякуна Романа Анатолійовича про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Дякуна Романа Анатолійовича до Дякун Інни Леонідівни, третя особа: Державна іпотечна установа, про визнання права власності , -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

23 травня 2018 року позивач звернувся із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, та заборонити видавати та оформляти будь-які документи на зазначений об'єкт, заборонити здійснювати будь-які дії відносно квартири: відчужувати, вселяти сторонніх осіб за будь-яких підстав, укладати будь-які договори та оформляти будь-які документи, що стосуються квартири до набрання чинності судовим рішенням, оскільки в провадженні суду знаходиться вище зазначена справа щодо спірного майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, яке зареєстровано за відповідачем і останній має реальну можливість розпорядитися ним на свій розсуд.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2018 року відмовлено у задоволенні вказаної заяви позивача.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ним не надано доказів підстав для забезпечення позову та підтвердження того, що їх невжиття утруднить виконання рішення суду у даній справі, оскільки квартира, яка є предметом спору у даній справі, може бути відчужена відповідачем з огляду на те, що правоустановчі документи оформлені на неї.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

03 жовтня 2018 року дану цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступні обставини.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив з того, що позивачем не обґрунтовано необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача та заборони вчиняти певні дії, які зазначені у заяві, не зазначено, яким чином можуть сприяти виконанню рішення суду вказані заходи забезпечення позову. Крім того, суд зазначив, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира знаходиться в іпотеці згідно договору іпотеки та до нього вжито тип обтяження - заборона на нерухоме майно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків (пункт 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України

від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Предметом позову у даній справі є квартира за адресою: АДРЕСА_1, право власності на 1/2 якої просить визнати за собою позивач, посилаючись на те, вона була придбана ним у шлюбі з відповідачем та є спільною сумісною власністю.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову вказаним ним способом утруднить виконання рішення справи у даній справі у зв"язку з наявністю у відповідача можливості та наміру вчинити дії по відчуженню спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що, постановляючи оскаржувану ухвалу, суд повно з*ясував необхідні для вирішення заяви обставини і факти та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування заходів забезпечення позову з огляду на те, що спірна квартира перебуває у іпотеці у Державній іпотечній установі.

Тому доводи апеляційної скарги щодо наміру відповідача відчужити спірну квартиру не можуть бути підставою для задоволення заяви ОСОБА_1

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Судді: Н.М.Деркач

Л.О.Каратаєва

І.Ю.Ткаченко