Постанова

Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/38539/16-ц

провадження № 61-28448св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - відділ (орган) приватизації державного житлового фонду Шевченківської у місті Києві районної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року у складі судді Волошин В. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, третя особа - відділ (орган) приватизації державного житлового фонду Шевченківської у місті Києві районної державної адміністрації, про надання дозволу на приватизацію житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2011 pоку ОСОБА_4 на сім'ю із трьох осіб (ОСОБА_4, ОСОБА_7 - дружина позивача, та

ОСОБА_5 - син дружини позивача) надана кімната НОМЕР_1 у комунальній квартирі АДРЕСА_1. У вищезазначеній квартирі зареєстровані та проживають дві особи - позивач та відповідач, який є громадянином Російської Федерації.

22 липня 2015 року позивач звернувся до відділу (органу) приватизації державного житлового фонду Шевченківської у місті Києві районної державної адміністрації із заявою про оформлення у приватну власність вищезазначеної кімнати без згоди ОСОБА_5, однак відповідач зі свого боку не відмовляється від участі у приватизації спірної кімнати та не надає своєї згоди на одноособову приватизацію кімнати.

Вказані обставини перешкоджають ОСОБА_4 здійснити приватизацію кімнати, а тому він просив надати йому дозвіл на приватизацію кімнати у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, без згоди громадянина Російської Федерації - ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня

2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

26 жовтня 2017 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не застосовано закон який підлягав застосуванню, а саме стаття 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачено законом.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах, та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Таким чином, питання, які пов'язані з приватизацією квартир, відмова провести таку приватизацію уповноваженим органом, виникають з житлових відносин та повинні розглядатися судом в порядку цивільного судочинства.

В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності.

Основоположні принципи здійснення права володіти своїм майном сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрало чинності для України з

11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Правові основи приватизації житла, що знаходяться в державній власності, визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно пункту 10 статті Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від

16 грудня 2009 року № 396, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордеру про надання жилої площі, документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документу, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири, а також серед інших документів копію ордера про надання жилої площі.

Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суддів попередніх інстанцій про те, що реалізація права позивача на приватизацію без згоди відповідача порушить право останнього як на користування квартирою, так і на реалізацію права на набуття у власність її частини, оскільки в разі надання позивачу права на приватизацію, він стане єдиним власником кімнати.

Доводи заявника про те, що судами попередніх інстанцій не застосовано закон який підлягав застосуванню, а саме стаття 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої приватизація державного житлового фонду -це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян Україниє безпідставними, оскільки стаття 26 Конституції України визначає, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від

06 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська