ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/791/18 Справа № 193/712/17 Суддя у 1-й інстанції - Шумська О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_4, на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року, ухваленого суддею Шумською О.В. у сел.Софіївка, Дніпропетровської області,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, про визнання договорів оренди земельних ділянок площею 1,6600 га та 6,7100 га від 03.08.2013 року недійсними.

В мотивування позовної заяви зазначила, що 08.02.2017 року вона в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року отримала у власність вищезазначені дві земельні ділянки загальною площею 8,370 га.

Між колишнім власником земельних ділянок ОСОБА_5 та відповідачем 03.08.2013 року укладено два договори оренди земельних ділянок. Позивачу, як новому власнику стало відомо, що Софіївським районним управлінням юстиції Дніпропетровської області зареєстровано спірні договори оренди земельних ділянок 21.01.2016 року, тобто після смерті колишнього власника ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Крім того, посилається, що з відповіді відповідача на її письмове звернення про отримання орендної плати від 13.04.2017 року, дізналась, що укладені спірні договори оренди не на п'ять років, як вона вважала та колишній власник ОСОБА_5, а на 49 років. Просила судвизнати недійсними договори оренди землі від 03.08.2013 року, щодо оренди двох земельних ділянок: площею 1,6600 га та площею 6,7100 га, що розташовані на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, зареєстровані 21.01.2016 року Софіївським районним управлінням юстиції Дніпропетровської області, зі строком дії оренди 49 років, укладених між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_3

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.Визнано недійсними договори оренди землі від 03.08.2013 року двох земельних ділянок площею 1,6600 га (кадастровий НОМЕР_1), та площею 6,7100 га (кадастровий НОМЕР_2), що розташовані на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, зареєстровані 21.01.2016 року Софіївським районним управлінням юстиції Дніпропетровської області, зі строком дії оренди 49 років, укладених між ОСОБА_5 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3. Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ФОП ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що за життя ОСОБА_5 складала заповіт на ім'я ОСОБА_3, яким йому заповідала спірні земельні ділянки. Судом не надано оцінку факту укладання договорів із дотриманням вимог законодавства та їх подальшу реєстрацію. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що спірні договори оренди землі укладено із порушенням діючого законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що згідно рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11.01.2017 року по цивільній справі №193/1983/16-ц (провадження №2/193/48/17) позивач ОСОБА_1 отримала у власність в порядку спадкування за заповітом земельні ділянки: площею 1,6600 га (кадастровий НОМЕР_1), та площею 6,7100 га (кадастровий НОМЕР_2), що розташовані на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, після смерті- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року ( а.с.7-8).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.02.2017 за життя ОСОБА_5 була власником двох вищезазначених земельних ділянок площею 1,6600 га (кадастровий НОМЕР_1), та площею 6,7100 га (кадастровий НОМЕР_2), що розташовані на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області на підставі Державного акту від 04 грудня 2002 року ( а.с.11).

Сторонами не заперечується, що 03.08.2013 року між ОСОБА_5, як власником двох земельних ділянок загальною площею 8,370 га, та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено два договори оренди земельних ділянок.

Як видно з витягу Державного земельного кадастру №НВ-017 від 06.02.2017 року щодо земельної ділянки площею 6,7100 га., та витягу №НВ-017 від 06.02.2017 року щодо земельної ділянки площею 1,6600 га, державна реєстрація спірних договорів оренди земельних ділянок Софіївським районним управлінням юстиції Дніпропетровської області проведена лише 21.01.2016 року (а.с.11-16).

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року ( а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався ст.638 ЦК України, ст.ст.125,126 ЗК України та дійшов висновку про недійсність спірних договорів оренди земельних ділянок, оскільки їх державна реєстрація проведена після смерті орендодавця.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) починає регулювати правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України (276814), Цивільним кодексом України (1540-06, 435-15 ), цим та іншими законами України і договором оренди землі.

В силу ч.5 ст.6 цього Закону, право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.(Статтю 6 доповнено частиною п'ятою згідно із Законом N 1878-VI (1878-17 ) від 11.02.2010 )

«Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з ч.1 ст. 792 ЦК України за договором найму ( оренди ) земельної ділянки наймодавець зобов"язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Установивши, що договір оренди землі укладено 21.01.2016 року, а орендодавець ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, то на момент державної реєстрації права оренди земельних ділянок за спірним договором цивільна правоздатність орендодавця, тобто здатність мати цивільні права та обов'язки відповідно до статті 25 ЦК України була припинена, що унеможливило виконання зобов'язання щодо передачі земельних ділянок орендарю. Тобто ФОП ОСОБА_3 не мав правових підстав для укладання договорів оренди землі із особою, яка померла.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на складання заповіту на ім'я ОСОБА_3 не доведено належними та допустимим доказами.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11.01.2017 року по цивільній справі №193/1983/16-ц (провадження №2/193/48/17) за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на земельні ділянки: площею 1,6600 га (кадастровий НОМЕР_1), та площею 6,7100 га (кадастровий НОМЕР_2), що розташовані на території Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, після смерті- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v Ukraine no 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v Ukraine 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61).

Отже, факти, встановлені рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11.01.2017 року, щодо спадкоємця ОСОБА_5 яке набрало законної сили, є преюдиціальними, а тому доказуванню не підлягають.

Доводи представника відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою позивача з висновками суду по їх оцінці.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2018 року.

Головуючий :

Судді: