ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/807/18 Справа № 215/4452/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я.А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 квітня 2018 року, яке постановлено суддею Квятковським Я.А. у м. Кривому Розі, відомості про складання повного тексту судового рішення відсутні,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини із батьком. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 03 лютого 2006 року по 15 квітня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого в них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 Сторони проживають окремо. Дитина певний час проживала з матір'ю, проте з 05 вересня 2016 року проживає разом із позивачем. Позивач вважає, що син повинен жити з ним тому що він має власну оселю, стабільний дохід, працює підприємцем, займається вихованням дитини, тоді як відповідач проживає у найманій квартирі. Син висловлював йому своє не бажання проживати з матір'ю, тому просив суд визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3, із ним, як батьком.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 квітня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповним дослідженням доказів, що містять матеріали справи, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом проігноровано особисту прихильність дитини до батька та його бажання проживати разом із батьком, судом не враховано свідчення в судовому засіданні відповідача та неповнолітнього про застосування фізичного впливу на нього матір'ю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від відповідача та представника відповідача 05.12.2018 року, в день розгляду справи судом апеляційної інстанції, після перерви в судовому засіданні 20.11.2018 року за участю відповідача та її представника, надійшли заяви про відкладення розгляду справи у зв'язку із знаходженням представника відповідача на лікарняному. Однак, вказана заява не задоволена колегією суддів, оскільки до вказаних заяв надано копію лікарняного листа, відповідно до якого представник відповідача ОСОБА_4 знаходився на амбулаторному лікуванні з 27.11.2018 року до 01 грудня 2018 року, відомостей про продовження лікування після 01.12.2018 року, суду не надано, отже поважність причин неявки відповідача та її представника в судове засідання не підтверджені належними доказами.

На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, позивача ОСОБА_5, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03 лютого 2006 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

В період шлюбу у сторін народилася спільна дитина - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.5).

Позивач зареєстрований та мешкає разом з дитиною ОСОБА_3 в м. Кривому Розі, АДРЕСА_1 (а.с.6,7), що не оспорюється сторонами.

Згідно характеристики від 10.05.2015 р., виданої за місцем проживання та виданої ТОВ «ШляхБуд», ОСОБА_1 характеризується позитивно (а.с.8,9). Згідно довідки №172 від 28.09.2016 р., дохід позивача за останні 6 місяців складає 23118,43 грн. (а.с.10).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання дитини, складеного 15 березня 2018 року службою у справах дітей встановлено, що умови проживання в позивача ОСОБА_1 задовільні, будинок охайний, чистий, у дитини є своя кімната, стіл, стілець, одяг, комп'ютер (а.с.93).

Висновком органу опіки і піклування, встановлено, що малолітній ОСОБА_3 проживає з батьком, у якого наявні всі умови для проживання сина та його гармонійного розвитку. Дослідивши умови проживання матері ОСОБА_2, також встановлено, що остання працює, має стабільний прибуток, є всі умови для проживання її сина ОСОБА_6. Дитина, як у розмові з психологом, так і в судовому засіданні повідомила, що рівнозначно любить як батька так і мати, але проживати хоче з батьком. Враховуючи те, що кожен із батьків створив рівноцінні умови для виховання і нормальної життєдіяльності дитини, однаково турбуються про хлопчика. Хоча ОСОБА_3 більш прихильно ставиться до батька, оскільки позивач дотримується більш демократичного стилю виховання.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів задля задоволення позовних вимог та виключних обставин, при яких неповнолітній має бути розлучений із матір'ю та визначити його місце проживання із батьком.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Спір між сторонами виник з приводу визначення місця проживання їх спільної неповнолітньої дитини, після того, як вони стали проживати окремо.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

У вітчизняному законодавстві також закріплено відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

Як вбачається з висновку виконкому Тернівської районної у місті ради м. Кривого Рогу, щодо визначення місця проживання неповнолітнього, під час обстеження умов проживання ОСОБА_1 24.02.2017 року, 15.03.2018 року спеціалістом служби у справах дітей було проведено бесіду з неповнолітнім ОСОБА_3. В ході якої встановлено, що хлопчик емоційно прив'язаний до батька, дослухається його думки, батько користується у дитини авторитетом. ОСОБА_6 любить маму, бажає з нею бачитися й спілкуватися. Протягом року хлопчик думку не змінив, бажає проживати із батьком. Вік і рівень розвитку хлопчика дозволяють йому усвідомлено висловити свою думку стосовно питання визначення місця проживання і взяти до уваги при винесенні рішення у справі ( а.с.108-109).

Колегією суддів враховано, що в судовому засіданні в суді першої інстанції, син сторін по справі висловив бажання проживати разом із батьком, пояснивши, що йому там проживати зручно та комфортніше. Батько не забороняє бачитися із мамою, проте мати не дозволяла бачитися із батьком. Проживав деякий час разом із мамою, вона його іноді била, приходила до нього у школу, він її любить. Проте, хоче проживати із батьком, а з мамою зустрічатися.

Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, за участі класного керівника ОСОБА_7, стаж роботи якого педагогом становить 25 років, був допитаний неповнолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, та під час бесіди з дитиною колегією суддів встановлено, що він емоційно прив'язаний до батька, дослухається його думки, батько користується у дитини авторитетом. Хлопчик любить маму, бажає з нею бачитися й спілкуватися, проте бажає мешкати з батьком. Пояснив, що мати застосовує до нього фізичну силу.

Пунктом 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифіковану в Україні постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини, затвердженої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надано можливості і сприятливі умови, які дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. З цією метою при виданні законів головним міркуванням повинно бути якнайкраще забезпечення інтересів дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), наголосив, що при вирішенні справ цієї категорії основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що обидва батьки дитини мають місце проживання, місце роботи та джерело існування, батьками створені всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Матеріально-побутове забезпечення батьків судами враховується, але не є визначальним.

Колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги позивача, що судом не враховане бажання дитини залишиться проживати разом із батьком.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції не надано оцінку та не враховано думку самої дитини ОСОБА_3, який як при спілкуванні із представником служби у справах дітей, так через рік в судовому засіданні в суді першої інстанції, та в суді апеляційної інстанції наголошував, що із батьком йому проживати комфортніше та зручніше, а з мамою він бажає проводити час та спілкування у вихідні дні, дійшов необґрунтованого висновку, без урахування думки дитини, про відсутність правових підстав для визначення місця проживання дитини разом із батьком.

Колегія суддів звертає особливу увагу зокрема на ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, у тому числі обов'язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та виходить із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Зокрема, батько користується у неповнолітнього сина повагою та авторитетом, що зазначено у висновку спеціаліста у справах дітей. Про авторитет матері хлопчик під час надання пояснень, в суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції, відповіді не надав. Пояснивши, що мати із його вітчимом, під час його проживання висловлювалась у бік батька непристойно, іноді його била. Під час проживання із батьком, останній не застосовує до нього фізичного впливу, багато розмовляє та переконує його. Неповнолітній виявив свою прихильність до батька, пояснив, що мати він любить, проте бажає проживати із батьком, що є визначальним для вирішення спірного питання, оскільки визначення місця проживання дитини з батьком відповідає інтересам дитини.

Крім того, колегія суддів, при вирішенні даного спору враховує надані в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, пояснення неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, який емоційно прив'язаний до батька, дослухається його думки, батько користується у дитини авторитетом. Хлопчик любить маму, бажає з нею бачитися й спілкуватися, проте бажає мешкати з батьком.

Також колегією суддів враховується, що після розірвання шлюбу неповнолітній ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, 3 місяці проживав з батьком, потім 9 місяців проживав з матір'ю, та більше ніж два роки проживає разом із позивачем.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду прийняте без урахування думки неповнолітнього, яка з огляду на вік дитини, якому при наданні пояснень в суді апеляційної інстанції виповнилось 12 років 6 місяців, має бути урахована, його ставлення та прихильності до батька, бажання проживати разом із ним, мають забезпечити якнайкраще інтереси дитини, тому рішення суду на підставі положення п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір у сумі 551,20 грн. (а.с.1) та за подання апеляційної скарги - 826,80 грн. (а.с.130) тому з відповідача ОСОБА_2 на його користь підлягають стягненню судові витрати в сумі 1378 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 квітня 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із батьком ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судових витрат 1378 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: