Єдиний унікальний номер 235/7241/16-ц Номер провадження 22-ц/804/662/18
Доповідач - Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Будулуци М.С., Космачевської Т.В.

розглянувши у письмовому провадженні в м. Бахмуті Донецької області цивільну справу №235/7241/16-ц

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайоннго суду Донецької області від 26 вересня 2018 року,

(суддя Бородавка К.П., рішення ухвалено в місті Покровську Донецької області, повний текст рішення виготовлений 01.10.2018 року),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 01.05.2016 року наказом №387ку від 23.05.2016 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію.

30.10.2016 року він звернувся за юридичною допомогою за наданням роз'яснень щодо правильності розрахунку з ним роботодавця, отримав юридичну консультацію, з якої стало відомо, що при звільненні з підприємства роботодавцем йому повинна бути виплачена одноразова допомога при виході на пенсію.

Після чого він звернувся до відповідача з письмовою вимогою щодо повного розрахунку з ним та виплати вказаної допомоги; 09.11.2016 року відповідач здійснив з ним повний розрахунок, виплативши йому 25 446,18 грн. Оскільки остаточний розрахунок був здійснений з ним 09.11.2016 року, час затримки розрахунку при звільненні з 02.05.2016 року - день звільнення по 09.11.2016 - день виплати одноразової допомоги.

Просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 1 березня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року зазначені судові рішення скасовані, справа передана на розгляд до суду першої інстанції.

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про збільшення позовних вимог. Враховуючи надану відповідачем довідку, в якій зазначено кількість фактично відпрацьованих днів, нарахована з них заробітна плата, розмір середньоденної заробітної плати, що дорівнює 490,08 грн., а також число робочих днів за час затримки розрахунку, а саме 130 днів, позивач просив стягнути з відповідача 63 710,40 грн. - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги частково. А саме, стягнути з ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 62240,16 грн.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального права, неповно встановлені обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зауважує, якщо б Верховний Суд не вважав, що вказана одноразова допомога при звільненні саме по цій справі не підлягає виплаті в день звільнення, то вищезазначені рішення судів не скасував би, тому що попередніми рішеннями судів підставою відмови було саме те, що одноразова допомога при звільненні не має бути виплачена у день звільнення. Натомість оскаржуваним рішенням не прийнято до уваги висновки Верховного Суду по вказаній справі. Вважає, що суд мав прийняти до уваги, що встановлення у колективному договорі іншого строку виплат («протягом 4 місяців»), які належать до виплати працівнику у разі його звільнення у зв'язку з виходом на пенсію, не відповідає чинному трудовому законодавству, а саме ст. 116 КЗпП України, яка імперативно встановлює інші строки розрахунку при звільненні, Кодекс законів про працю має вищу юридичну силу, а тому інші нормативні акти, в тому числі колективний договір, не повинен погіршувати становище працівників в частині строків розрахунку при звільненні (встановленні більш пізнього строку розрахунку), порівняно з трудовим законодавством (ст.116 КЗпП України). З цих же підстав погіршує становище працівника і норма колективного договору, передбачена пунктом 8.2, що стосується права підприємства припиняти (призупиняти) виплату одноразової допомоги у разі відсутності у підприємства фінансових можливостей. Крім того, суд першої інстанції не звернув на увагу, що окрім одноразової допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію, відповідач вчасно не виплатив інші суми, що належать працівнику при звільненні, а саме компенсація за невикористану відпустку у розмірі 6792,00 грн., що була виплачена 26.05.2016 року, премія у розмірі 401,05 грн., що була виплачена 10.06.2016 року, тобто також із порушенням строків розрахунку при звільненні. Судом не надано правової оцінки щодо вини підприємства у несвоєчасній виплаті вказаних сум та наявності чи відсутності відповідальності у підприємства щодо несвоєчасній виплаті цих сум, оскільки ці суми також не були виплачені вчасно.

У відзиву на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню; при цьому представник вважає недоречним посилання позивача в апеляційній скарзі на судові рішення Верховного Суду та Верховного Суду України, бо в процесі нового перегляду справи в суді першої інстанції відповідачем були надані нові докази, з яких слідує, що на ПАТ «ШУ «Покровське» не розповсюджуються норми Генеральної угоди та норми Галузевої угоди, які передбачають виплату одноразової допомоги саме в день звільнення працівника і тому не можна вважати, що положення Колективного договору ПАТ «ШУ «Покровське» погіршує становище працівника порівняно з Галузевою угодою; що одноразова допомога, яка передбачена Галузевою угодою для працівників в день їх звільнення, не є тотожньою тій одноразовій допомозі, яка на підставі Колективного договору сплачувалася ПАТ «ШУ «Покровське» особам, які перестали бути працівниками підприємства на протязі 4 місяців після звільнення; тобто суми одноразової допомоги, що виплачуються в ПАТ «ШУ «Покровське» звільненим працівникам, не входять до структури заробітної плати та не входять до складу сум, які підлягають виплаті працівнику саме в день звільнення; з цього приводу представник ПрАТ «ШУ «Покровське» також звертає увагу на те, що Верховний Суд своєю ухвалою від 18.04.2018 року, скасовуючи рішення по даній справі та направляючи справу на новий розгляд, не мав в матеріалах справи тих доказів, які були зібрані в суді першої інстанції під час повторного перегляду справи та з яких витікають вищевказані висновки; вважає висновок позивача в апеляційній скарзі про те, що абсолютно всі виплати, які підприємство згідно з Колективним договором повинно виплачувати працівнику, в тому числі працівнику, якого звільнено, повинні бути виплачені саме в день звільнення може бути вірним лише відносно виплат, які підприємство зобов'язано робити в день звільнення, тобто виплат, які належать працівнику в день звільнення; якщо колективним договором підприємства передбачено певні соціальні виплати, які підлягають сплаті працівнику після звільнення на протязі певного строку (наприклад, на протязі 4 місяців після звільнення), то сам факт звільнення не може змінювати встановлений колективним договором строк проведення цих виплат; в статті 116 КЗпП України відносно обов'язку підприємства сплатити грошові кошти ключовими словами є слова «…що належать йому…», тобто в цій статті не йдеться про необхідність виплати саме тих грошових сум, які в день звільнення не належать працівнику; звертає увагу на те, що у вищевказаних висновках Верховного Суду в постанові від 16.08.2018 року йдеться саме про вихідну допомогу, але не про одноразову допомогу у зв'язку з виходом на пенсію; в свою чергу, немає ніяких підстав ототожнювати одноразову допомогу у зв'язку з виходом на пенсію (яку передбачено не законодавством, а локальними актами, яких укладено на договірній основі) з вихідною допомогою, яку передбачено статтею 44 КзпП України; вважає, що у вищевказаних висновках Верховного Суду в постанові від 16.08.2018 року йдеться про виплату в день звільнення всіх сум, які належать до сплати працівникові в день звільнення, але не сказано про те,що одноразова допомога у зв'язку з виходом на пенсію належить працівникові саме в день звільнення; представник ПрАТ «ШУ «Покровське» посилається також на те, що інші заперечення щодо апеляційної скарги позивача аналогічні доводам, які викладені у відзиві на позов.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. У ч.3 цієї статті зазначено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову меншу ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У ч.13 ст. 7 ЦПК України зазначено, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, справа підлягає розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з відсутності факту порушення відповідачем строків розрахунку при звільненні позивача щодо заявленої суми одноразової допомоги, що вказує на відсутність складу правопорушення в діях роботодавця, а тому наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України до відповідача застосуванню не підлягають.

Такі висновки суду є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 перебував з відповідачем (попередня назва - ВАТ «ВК «Шахта «Красноармійська-Західна №1») в трудових відносинах з 02.12.2014 року. Наказом від 23.05.2016 року №387ку був звільнений з 01.05.2016 року за ст.38 КЗпП України за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію.

Сторонами визнано, що останнім днем роботи позивача було 01.05.2016 року.

Згідно довідок відповідача від 05.12.2016 №2006 та від 31.01.2017 №157 позивачу після його звільнення була виплачена компенсація за невикористану відпустку за 26 днів в розмірі 6 792,00 грн. 26.05.2016 року, премія за підсумками роботи за травень 2016 року в розмірі 401,05 грн. 10.06.2016 року, одноразова допомога у зв'язку з виходом на пенсію в розмірі 25 446,18 грн. 09.11.2016 року.

Судом проаналізований Колективний договір Публічного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» за 2015-2017 роки, за змістом якого, а саме п.8.2, працівнику, який має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з підприємства за власним бажанням у разі, якщо заява працівника про звільнення мотивована виходом на пенсію (згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України) виплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі та середнього заробітку. Виплата допомоги проводиться на протязі 4-х місяців після звільнення працівника. Виплата допомоги може бути припинена (призупинена) в разі відсутності на підприємстві фінансових можливостей (чистого прибутку) за звітний період, в якому працівник звільнився.

Спірна сума середнього заробітку заявлена позивачем у зв'язку з тим, що відповідач не виплатив йому при звільненні зазначену в п.8.2 Колективного договору одноразову допомогу, яка фактично була виплачена позивачу 09.11.2016 року в розмірі 25 446,18 грн., чим порушив, на думку позивача, приписи ст.116 КЗпП України.

Зважаючи на наведені обставини та зміст спірних правовідносин, суд, вирішуючи заявлений спір, виходив з таких норм права.

Згідно зі ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За приписами ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

І дійшов висновку про те, що аналіз наведених законодавчих приписів дозволяє дійти висновку, що законодавець зобов'язує роботодавця виплатити працівнику в день його звільнення всі ті суми, які належать йому від такого роботодавця при звільненні. Наслідки, передбачені ст.117 КЗпП України, застосовуються до роботодавця в разі не здійснення ним виплат у визначені строки саме таких сум.

Про обов'язок роботодавця виплатити працівнику в день його звільнення тих сум, які належать йому від такого роботодавця при звільненні, зазначається і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за п.20 якої, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

В постанові Верховного Суду України від 06.12.2017 по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу та відшкодування моральної шкоди (http://reyestr.court.gov.ua/Review/70898405) Верховний Суд України, аналізуючи приписи КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», дійшов висновку, що працівнику у день його звільнення мають бути виплачені всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати такому працівникові.

Як зазначив суд першої інстанції, з п.8.2 Колективного договору відповідача 2015-2017 рік чітко вбачається, що виплата працівнику одноразової допомоги при першому його звільненні за власним бажанням при виході на пенсію ставиться в залежність від фінансових можливостей (наявності чистого прибутку) товариства за звітний період, в якому працівник звільнився.

Тобто подія звільнення працівника є приводом для розгляду відповідачем питання щодо призначення такому працівнику виплати одноразової допомоги за п.8.2 Колективного договору, позитивне вирішення якої залежить від фінансової можливості відповідача за звітний період, протягом якого така особа була звільнена.

За приписами п.46.2 ст.46 Податкового кодексу України квартальна або річна фінансова звітність подається платником податку на прибуток разом з відповідною податковою декларацією у порядку, передбаченому для подання податкової декларації.

Відповідно до п.137.4 ст.137 ПКУ податковими (звітними) періодами для податку на прибуток підприємств, є календарні: квартал, півріччя, три квартали, рік; податкова декларація розраховується наростаючим підсумком.

Положеннями пп.49.18.2 п.49.18 ст.49 ПКУ визначено, що податкові декларації за період, що дорівнює календарному кварталу або календарному півріччю, подаються протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Сторонами визнано, матеріалами справи підтверджено, що позивач звільнений відповідачем в травні 2016 року. Враховуючи наведені приписи податкового законодавства, фінансова звітність за півріччя 2016 року, тобто за звітний період, в якому звільнився позивач, мала бути подана відповідачем протягом 40 календарних днів, що настають за 30 червня 2016 року (останній календарний день звітного періоду).

Звіт про фінансові результати за І півріччя 2016р. поданий відповідачем 01.07.2016, зі змісту поданого звіту вбачається, що в графі «Чистий фінансовий результат» проставлений прочерк.

Враховуючи, що виплата працівнику одноразової допомоги за п.8.2 Колективного договору обумовлена наявністю на підприємстві відповідача чистого прибутку за звітний період, в якому працівник був звільнений, а питання фінансової можливості не може бути вирішено раніше, ніж складання та подання фінансової звітності за такий період, що апріорі не може співпадати з днем звільнення працівника, суд дійшов висновку, що віднесення цієї виплати до такої, що належить працівникові від відповідача при звільненні - унеможливлюється.

При цьому суд зауважив, що залежність виплати звільненим працівникам вказаної допомоги від фінансового стану відповідача не дозволяє віднести таку виплату до структури заробітної плати: ані до основної, ані до додаткової, ані до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, наведеної в ст.2 Закону України «Про оплату праці».

Оскільки відповідач не є стороною будь-яких Генеральної, Регіональної та Галузевої угод між Міністерством вугільної промисловості України та іншими юридичними особами, профспілками, підстави для перевірки відповідності положень п.8.2 Колективного договору таким угодам відсутні; більш того, позивачем та його представником в обґрунтування заявлених позовних вимог про таку невідповідність ані в позові, ані в письмових поясненнях, міркуваннях, ані в судовому засіданні не зазначено.

Зазначені висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовані.

Так, положеннями статті 116 КЗпП України передбачена виплата всіх сум, належних працівникові при звільненні, проводиться в день звільнення. Відповідальність за приписами ч.1 ст.117 КЗпП України настає в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що підприємство повинно виплатити працівникові всі суми, нараховані підприємством, передбачені Кодексом законів про працю. Нарахування і виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію не входить в структуру заробітної плати, не передбачена КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у ч.3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

Виплата зазначеної допомоги передбачена п. 8.2 Колективного договору і не є обов'язковою. Така виплата є альтернативною, яка здійснюється лише за умови наявності у підприємства фінансових можливостей (прибутку) за звітний період, в якому працівник звільнився. Виплата зазначеної допомоги відповідно до колективного договору не передбачена в день звільнення, тому на неї не поширюється дія статті 117 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що положення пункту 8.2 Колективного договору погіршує становище працівника та не відповідає чинному трудовому законодавству, є безпідставними, оскільки одноразова допомога при звільненні за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію фактично була виплачена ОСОБА_4 а виплата одноразової допомоги не в день звільнення не є недодержанням норм і гарантій, передбачених законодавством, оскільки не охоплюється поняттями «норма» та «гарантія».

Доводи апеляційної скарги про те, що Верховним Судом по вказаній справі зроблено висновок, що одноразова допомога при звільненні має бути виплачена у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, а у разі її невиплати з вини підприємства має застосовуватись відповідальність за ст. 117 КЗпП України, також є безпідставними, оскільки прямо такий висновок Верховним Судом не зроблений.

Крім того, в постанові Верховного Суду міститься посилання на частину другу статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою визначено поняття додаткової заробітної плати як винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантії і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Зазначеною нормою також передбачено, що у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Як зазначено в постанові Верховного Суду аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. При цьому в постанові до «всіх сум» не віднесена одноразова допомога при звільненні за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

В постанові Верховного Суду також зазначено, що ухвалюючи судові рішення в справі, суди належним чином не перевірили обставин справи щодо наявності правових підстав для відповідальності роботодавця відповідно до статей 116 та 117 КЗпП України. Зокрема на підставі наявних в матеріалах справи доказів, не встановили складу правопорушення в діях роботодавця, який включає два юридичних факти - порушення строків розрахунку при звільненні (стаття 116) та вини.

Розглядаючи справу після прийняття зазначеної постанови, суд першої інстанції, дослідивши надані відповідачем докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фінансової можливості для виплати позивачу одноразової допомоги при його звільненні за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на день його звільнення.

Такий висновок суду доводами апеляційної скарги з посиланням на роз'яснення, викладені в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про працю» від 24 грудня 1999 року №13 не спростований, оскільки, як роз'яснено у пункті 8 зазначеної постанови, при вирішенні спорів, навіть, про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув на увагу, що окрім одноразової допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію, відповідач вчасно не виплатив інші суми, що належать працівнику при звільненні не впливають на правильність висновку суду першої інстанції, оскільки стягнення середнього заробітку заявлено позивачем у зв'язку з тим, що відповідач не виплатив йому при звільненні зазначену в п.8.2 Колективного договору одноразову допомогу, з інших підстав позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем не заявлялись, а відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції (за відсутності правової позиції Верховного Суду про віднесення одноразової допомоги при виході на пенсію до виплати, яка підлягає виплаті в день звільнення працівника), дійшов правильного висновку про те, що виплата вказаної одноразової допомоги відповідно до колективного договору не передбачена в день звільнення та на підприємстві відповідача була відсутня фінансова можливість виплати такої одноразової допомоги, а тому відповідальність підприємства, передбачена ст. 117 КЗпП України, на неї не розповсюджується.

Отже, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 вересня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: