Справа №489/5801/18
Провадження №2/489/2579/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
06 грудня 2018 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:
головуючого судді Румянцевої Н.О.,
із секретарем судових засідань ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернулась до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку №42 по вулиці Листопадова в м. Миколаєві. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач, хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте в зазначеному будинку не проживає з жовтня 2016 року. Будь-яких особистих речей відповідача в квартирі немає. Через наявність реєстрації відповідача у квартирі, позивач не має можливості у повній мірі реалізувати свої права як власника.
Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком №42 по вулиці Листопадова в м. Миколаєві.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.11.1986 р., зареєстрованого старшим державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 в реєстрі за № 2-2974, співвласниками спірного житлового будинку є в рівних частках позивач ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) ОСОБА_7, син ОСОБА_8 та донька ОСОБА_5.
Дошлюбне прізвище позивачем було змінено після укладення шлюбу 16.12.1988 року з ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії И-ФП №256828.
Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.04.1993 р. № 2-366 за позивачем визнано право власності на 36/100 цього житлового будинку.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №14435469 від 11.12.2013 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на будинок 42 по вулиці Листопадова в м.Миколаєві у розмірі 36/100 частки.
Позивач стверджує, що в будинку по вул. Листопадова, 42, у м. Миколаєві також був зареєстрований та проживав її син ОСОБА_8. Разом з ним в будинку проживали та були зареєстровані його дружина ОСОБА_10, та її син від першого шлюбу ОСОБА_4, а також їхня спільна донька ОСОБА_11.
02 вересня 2012 р. син позивача ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФП №236560.
ОСОБА_4 з жовтня 2016 року й по теперішній час, тобто більше, ніж один рік, в будинку по вул. Листопадова, 42, у м. Миколаєві не проживає без поважних причин, але залишається в ньому зареєстрований.
Відповідно до листа Інгульського відділу поліції в Миколаївській області Головного управління національної поліції від 27.04.2018 року за вих. № 6736/51-2018 встановлено, що під час перевірки працівниками поліції за адресою: м. Миколаїв, вул. Листопадова, 42 зареєстровані але не проживають: ОСОБА_10 з 2013 року, ОСОБА_11А з 2017 року, ОСОБА_4 з 2016 року по теперішній час.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.
За змістом ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.
Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16.
За таких обставин, оскільки відповідач не проживає в спірному будинку, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що реєстрація відповідача в будинку позивача порушує його права як власника, а тому вимога про визнання відповідача втратившим права користування житловим будинком, підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про зазначення, що рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстрації, суд не вбачає підстав для задоволення.
Згідно Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України Про адміністративні послуги. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, окрім іншого, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги в частині зняття з місця реєстрації відповідача ОСОБА_12.
Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку №42 по вулиці Листопадова в м. Миколаєві.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704,80 грн.
В частині позовної вимоги щодо зняття з місця реєстрації ОСОБА_4 відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНКОПП НОМЕР_1.
Відповідач: ОСОБА_4, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.
Третя особа: ОСОБА_5, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНКОПП НОМЕР_2.
Суддя Ленінського районного
суду міста ОСОБА_1 Румянцева
Повний текст судового рішення складено «06» грудня 2018 року.