Ухвала

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 759/1779/18

провадження № 61-41663ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Штелик С. П.,

розглянув касаційну скаргу Державної іпотечної установи на постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором відкриття кредитної лінії, за заявою Державної іпотечної установи про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором відкриття кредитної лінії, обґрунтовуючи його тим, що 08 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Фінанси та Кредит» (далі ВАТ «Банк Фінанси та Кредит») і ОСОБА_4 було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 52-07-ИЛ/23 зі змінами та доповненнями, внесеними додатковою угодою № 1 та додатковою угодою № 2 до договору про відкриття кредитної лінії, що є його невідємною частиною.

Згідно з умовами кредитного договору банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності, що складається із суми залишку основного боргу за кредитом, що станом на 16 травня 2008 року становило 225 000,00 дол. США з оплатою за процентною ставкою 16 відсотків річних. Позичальник зобовязався повернути кредит до 07 серпня 2017 року.

На забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобовязань за договором між ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки від 08 серпня 2007 року № 52-07-П/23, за умовами якого позичальник та поручитель несуть солідарну відповідальність перед кредитором за невиконання умов кредитного договору.

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ВАТ «Банк Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги 17/4-В, згідно з яким Державна іпотечна установа з 17 вересня 2015 року є новим кредитором та іпотекодержателем за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № 52-07-ИЛ/23 та іпотечним договором від 08 серпня 2007 року б/н. Через неналежне виконання позичальником своїх кредитних зобовязань утворилася заборгованість, яка станом на 05 лютого 2018 року становить 3 365 076,74 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року відкрито провадження у цій справі.

У березні 2018 року Державна іпотечна установа звернулась до суду з заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 березня 2018 року заяву задоволено та в порядку забезпечення позову накладено арешт на майно ОСОБА_5, яке належить йому на праві власності, а саме: земельну ділянку площею 0,1207 га, що розташована на АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку площею 0,1359 га, що розташована на АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2; акції (вид, тип, форма існування): прості іменні у бездокументарній формі серії НОМЕР_3, емітент акцій ПАТ «Житомирський консервний завод», дата випуску 03 квітня 2002 року, код випуску цінних паперів UА, які обліковуються у депозитарній установі ТОВ «Зберігач Капітал», номінальною вартістю 0,05 грн кожна у кількості 6 012 085 шт. ПАТ «Житомирський консервний завод», що розташоване за адресою: АДРЕСА_4; частку у статутному капіталі ТОВ «Антор- Експо» у розмірі 667 282,00 грн, що розташоване за адресою: вул. Садова, село Новосілки Києво-Святошинського району Київської області.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 19 березня 2018 року скасовано і ухвалено нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні заяви Державної іпотечної установи про забезпечення позову відмовлено.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у серпні 2018 року, Державна іпотечна установа просить скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, пятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

На підставі вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

З огляду на частину першу, другу статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України та мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Так, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зокрема заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Разом з тим, ухвала суду першої інстанції про накладення арешту на майно ОСОБА_5, яке належить йому на праві власності, є немотивованою, оскільки не містить жодних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, що вжитий захід забезпечення позову в конкретній справі є нагальним, необхідним та співмірним, а також, що його невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про накладення арешту на майно ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції виходив з того, що, оскільки оцінка вартості іпотечного майна, а саме квартири АДРЕСА_1, загальною площею 76,20 кв.м, зазначена позивачем у заяві про забезпечення позову, була визначена у 2007 року та вартість її станом на день подачі заяви про забезпечення позову не визначалась, відсутня оцінка всього майна належного відповідачу ОСОБА_5 на праві власності, на яке суд наклав арешт, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб у подальшому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для накладення арешту на майно відповідача, є безпідставними та не знайшли свого підтвердження.

Зі змісту касаційної скарги, судового рішення, що оскаржується, та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судового рішення, що оскаржується, у касаційній скарзі не зазначені.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та пятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором відкриття кредитної лінії, за заявою Державної іпотечної установи про забезпечення позову, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.

О. Лесько

С.

П. Штелик