"02" серпня 2018 р.
Справа № 642/1326/18
2/642/915/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова (діє на підставі п.3 розділу ХІІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30.09.2016р.) у складі:

головуючого судді Ольховського Є.Б.,

при секретарі Алімурадовій Т.Я.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить 52/300 частини житлового будинку літ. А-1, загальною площею 53,0 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м.; літ. «Г-1», загальною площею 38,4 кв.м., житловою площею 20,9 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Беркоса (колишня Довгалівська), 107 на підставі договору дарування від 31.03.2017 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності, посвідченої ПНХМНО ОСОБА_4, 03.09.2015 р. за реєстровим №3185.

Просила виселити ОСОБА_2, як особу, яка внаслідок добровільного відчуження житлового приміщення втратила право користування житлом на підставі ст. 383, 391 ЦК України, а також ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, як особи, яка самоправно зайняла житлове приміщення, без права надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 03.04.18 року провадження в справі відкрито та розгляд призначений в порядку спрощеного провадження з викликом сторін.

Відповідач отримавши копію ухвали разом з позовною заявою своїм правом на подання відзиву не скористався (с.с. 16) та в судове засідання не зявився.

Представник позивача у судове засідання зявилась. Позов підтримала.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у звязку із наступним.

31.03.2017 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3, який діяв на підставі довіреності, посвідченої ПНХМНО ОСОБА_4, 03.09.2015 р. за реєстровим №3185, укладено договір дарування 52/300 частини житлового будинку літ. А-1, загальною площею 53,0 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м.; літ. «Г-1», загальною площею 38,4 кв.м., житловою площею 20,9 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Беркоса (колишня Довгалівська), 107.

Право власності зареєстровано 31.03.2017 р. номер запису про право власності: 19744891.

Згідно довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинк осіб від 27.03.2017 р., за адресою: м. Харків, вул. Беркоса 107, зареєстрований ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

З наданих суду документів вбачається, що право власності ОСОБА_2 припинилося на підставі укладеного договору дарування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так судом встановлено, що ОСОБА_1 правомірно набула у власність 52/300 частини житлового будинку літ. А-1, загальною площею 53,0 кв.м., житловою площею 36,1 кв.м.; літ. «Г-1», загальною площею 38,4 кв.м., житловою площею 20,9 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Беркоса (колишня Довгалівська), 107.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

В поряду ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідач не є власником вказаного житлового будинку, не є членом сімї нового власника ОСОБА_1, а є сторонньою особою по відношенню до Позивача попереднім власником, який добровільно відчужив позивачці майно, внаслідок чого і втратив право користування житлом.

Верховний суд України, висловив у Постанові № 6-709цс16правову позицію, згідно з якою, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Застосовуючи вказаний правовий висновок Верховний суд у справі №489/5668/16 провадження №61-7649св18 від 26.06.2018 р., за аналогічних обставин залишив в силі судові рішення першої та апеляційної інстанцій, якими було задоволено позовні вимоги про виселення, зазначивши, що до правовідносин про визначення права користуванняколишньоговласника та членівйогосім'ї, застосуванню підлягають ст.383, 391, 405 ЦК України у поєднаннізі ст. 150, 156 та ст. 64 ЖК України,прийшов до висновку, щоположення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.

Крім того Верховний суд зауважив, що у раз захисту особи свого права власності шляхом виселення осіб, які не є членами сімї власника житла, а відносяться до членів сімї попереднього власника, то останні підлягають виселенню без надання іншого житла.

Суд вважає що до спірних правідносин слід застосовувати ст. 41 Конституції України як норму прямої дії , згідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Право власності належить до абсолютних цивільних прав. Кожен хто не є власником майна, не вправі створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які дії, що спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Зазначене кореспондується із Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною 11.09.1997 року, зокрема ст. 1 Протоколу до Європейської конвенції.

Згідно до вищезазначених норм Конституції України суд дійшов висновку що Відповідач, уклавши договір дарування від 30.03.17 року вільно розпорядився своїм правом власності і не повинна створювати ОСОБА_1 перешкоди в користуванні майном отриманим у власність. При цьому суд користується прямою нормою ст. 47 Конституції України де вказано що кожен має право на житло і не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Права ОСОБА_1 як власника є порушеними та такими що підлягають захисту, а отже наявні підстави для застосування ч. 3 ст. 47 Конституції України і виселення відповідача зі спірної квартири.

Виселяючи відповідача зі спірної квартири суд не вбачає підстав для покладення на позивача обовязку забезпечити його іншим житлом, оскільки це прямо не випливає з приписів ст. 109 ЖК Українита суперечить Конституції України та судовій практиці Верховного Суду, а отже і підстав застосовувати спеціальне законодавство в даному випадку не має.

З відповідача на підставі вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 2, 13, 81, 141, 258, 264-265, 268 ЦПК України, ст. 64, 109, 116, 150, 156 ЖК України, ст. 316, 317, 319, 328, 346, 383, 391 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 (ін. : НОМЕР_1)у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ін: НОМЕР_2) із займаного житлового приміщення адресою: м. Харків, вул. Беркоса (колишня Довгалівська), 107 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ін.: НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ін: НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 704, 80 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Є.Б. Ольховський