Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

місто Київ

справа № 501/6154/14-ц

провадження № 61-1904св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: Іллічівський МВ ГУ ДМС України в Одеській області, Служба у справах дітей Іллічівської міської ради Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року у складі судді Пушкарського Д. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року у складі колегії суддів: Короткова В. Д., Гончаренко В. М., Комаровської Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у подальшому уточненим, до ОСОБА_4 ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, які втратили право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 26 червня 2012 року державним нотаріусом Бурлаченко І. К. після смерті її матері ОСОБА_9У цьому будинку також зареєстровані сестра позивача ОСОБА_4 та її діти, донька ОСОБА_5, син ОСОБА_7, 2003 року народження, онук ОСОБА_6, 2011року народження, які не проживають в спірному будинку більше десяти років, не сплачують комунальних платежів, не отримують кореспонденцію, не мають особистих речей в спірному будинку. Оскільки відповідачі відсутні в будинку більше одного року без поважних причин, проживають за іншою адресою, позивач вважає, що відповідачі втратили право користування будинком, належним їй на праві власності, а тому просить: визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 такими, які втратили право користування жилим будинком за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Іллічівський МВ ГУ ДМС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6

Правовими підставами позову ОСОБА_3 визначила статті 317, 319, 346, 391, 405 ЦК України.

У березні 2015 року із зустрічним позовом звернулися ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення в житловий будинок, просили зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, розташованим на АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6 до спірного будинку та передачі ключів від нього.

Зустрічний позов обґрунтовувався тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_9, яка є матір'ю ОСОБА_4 та бабусею ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6, була власницею житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.Восени 2014 року ОСОБА_3, яка є сестрою та тіткою відповідачів, не впускала їх до спірного будинку, у них склались неприязні стосунки на ґрунті спільного проживання в батьківському будинку.

Відповідачі зазначають, що ОСОБА_4 та її неповнолітній син з 2003 року проживають в АДРЕСА_3 право власності на земельну ділянку належить ОСОБА_11

ОСОБА_10 з листопада 2014 року разом з неповнолітнім сином ОСОБА_6 проживає в орендованому житлі. Відповідачі зазначають, що не втрачають інтересу до спірного будинку, зберігають у зазначеному будинку меблі та господарський інвентар, а відтак, вважають, що ОСОБА_3 чинить їм перешкоди у користуванні будинком, до будинку не впускає. Відповідачі просять суд захистити їх право на вселення до спірного будинку та передачі ключів від нього, оскільки іншого житла, належного відповідачам (позивачам за зустрічним позовом), на праві власності не мають.

Правовими підставами зустрічного позову зазначено правила статей 9, 64, 156 ЖК УРСР, статей 391, 405 ЦК України.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено повністю. Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 задоволено частково, зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком на АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до будинку АДРЕСА_1 В іншій частині вимог зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що первісний позов в цій частині не може бути задоволений з підстав недоведеності обставин, викладених у позовній заяві, у зв'язку з чим вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку також не можуть бути задоволені, оскільки залежать від вирішення питання про втрату права користування житлом.

У частині вирішення зустрічного позову суд першої інстанції зазначив, що відповідачі з поважних причин не можуть проживати у спірному будинку, оскільки ОСОБА_3, намагаючись розпорядитись своїм житлом, чинить їм перешкоди у користуванні будинком. Судом встановлено, що інше житло у відповідачів, у тому числі малолітніх, відсутнє. Доводи ОСОБА_3 щодо проживання відповідачів за іншими адресами відхилені у зв'язку із тим, що крім акта обстеження житлово-побутових умов, інших доказів, які б підтверджували факт непроживання відповідачів у спірному будинку більше року без поважних причин, суду не надано. Позивачем не спростовані обставини, на які посилаються відповідачі у зустрічному позові. При цьому вимога про повернення ключів від будинку не ґрунтується на вимогах статті 16 ЦК України, а тому не підлягає задоволенню.

Стосовно заяви представника позивача про застосування строків позовної давності до зустрічного позову, суд зазначив, що позовна давність не поширюється на вимоги, які пов'язані із усуненням перешкод у користуванні жилим приміщенням. Крім того, така заява, за висновком суду, фактично є свідченням визнанням обставин, на яких ґрунтується зустрічний позов. Суд зауважив, що ОСОБА_3 не позбавлена можливості захищати свої права в інший спосіб, визначений законодавством України.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що позивач не довела, що відповідачі більше одного року без поважних причин не проживають у спірному житлі, а тому втратили право користування ним на підставі статті 405 ЦК України. З акта обстеження житлово-побутових умов родини ОСОБА_3 від 31 жовтня 2014 року, складеного депутатом Іллічівської міської ради Одеської області ОСОБА_12, не встановлено, з якого строку відповідачі не проживають у спірному житлі. Акт складений 31 жовтня 2014 року, а позов пред'явлений 04 грудня 2014 року.

Натомість, акт про вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням від 25 січня 2014 року свідчить, що ОСОБА_3 чинить перешкоди відповідачам у проживанні в спірному будинку, а тому відповідачі зверталися зазахистом своїх прав до служби у справах неповнолітніх Іллічівського міськвиконкому Одеської області, прокурора м. Іллічівська, керівника Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, начальника Іллічівського МВ ГУ МВСУкраїни в Одеській області.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що відповідачі проживають за іншими адресами, про що зазначено у зустрічному позові, а тому факт того, що відповідачі більше десяти років не проживають у спірному будинку не оскаржується, а, навпаки, визнається. Під час ухвалення оскаржуваних судових рішень суди не з'ясували всіх обставин справи, у тому числі побутових умов для проживання дітей у спірному будинку, а тому рішення у справі ухвалено з порушенням вимог Закону України «Про охорону дитинства». Позивач не має обов'язків з реєстрації інших осіб у власному домоволодінні, при цьому порушуються її права як власника, оскільки вона, ОСОБА_3, позбавлена можливості розпоряджатися майном. На переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин заяву позивача про позовну давність.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 19 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 16 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Бурлаченко І. К. 26 червня 2012 року на житловий будинок, розташований на АДРЕСА_2, ОСОБА_3 є власником спадкового майна після смерті ОСОБА_9

Відповідно до домової книги будинку, розташованого на АДРЕСА_2, та довідок про склад сім'ї ОСОБА_4 зареєстрована в будинку з 03 квітня 2002 року, ОСОБА_7 зареєстрований в будинку за місцем проживання матері ОСОБА_4, ОСОБА_13 - з 08 вересня 2004 року, ОСОБА_6 - з 06 вересня 2014 року.

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов родини ОСОБА_3 від 31 жовтня 2014 року, складеного депутатом Іллічівської міської ради Одеської області ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6 у спірному будинку не проживають, у належному стані будинок не підтримують, зі слів позивача, проживають за адресою: АДРЕСА_3 акт підписано сусідами: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16

У акті про вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням від 25 січня 2014 року, складеного відповідачами у присутності свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18, зазначено, що позивач ОСОБА_3 та її сини виштовхали з кімнат житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_2, відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_10, а їх особисті речі виставили за ворота домоволодіння.

Відповідно до довідок, наданих КП БТІ м. Іллічівська, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про наявність нерухомого майна, яке б належало відповідачам на праві власності, відсутні.

Як випливає з відповідей, отриманих на скарги, подані до Служби у справах неповнолітніх Іллічівського міськвиконкому Одеської області, прокурора м. Іллічівська, керівника Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, начальника Іллічівського МВ ГУ МВС України в Одеській області, протягом лютого-березня 2015 року відповідачі неодноразово звертались за захистом порушених житлових прав та прав дітей.

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні повідомила суду, що з позивачем ОСОБА_3 проживає приблизно 40 років, зазначила, що відповідачі ОСОБА_10 та ОСОБА_4 в спірному будинку більше ніж 10 років не проживають, дитину, ОСОБА_6, з матір'ю, ОСОБА_10, вона ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні повідомила суду, що відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_10 вона ніколи в спірному будинку не бачила.

Свідки ОСОБА_21, ОСОБА_17, ОСОБА_22 повідомили суду, що позивач ОСОБА_3 виштовхала за двері спірного будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_10 та чинить їм перешкоди у доступі до нього.

Під час оцінки доводів касаційної скарги, перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд керується положеннями Конституції України та ЦК України щодо правового захисту права власності.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що існує реальна небезпека порушення його права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні враховувати будь-які фактичні відомості (статті 57-59 ЦПК України 2004 року), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

За правилами статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що ОСОБА_3 не надала суду переконливих доказів на доведення факту відсутності відповідачів у спірному будинку більше одного року без поважних причин, несплату ними комунальних платежів, неотримання поштової кореспонденції; натомість відповідачі надали суду докази на підтвердження наявності перешкод у користуванні будинком, що стало причиною для їх проживання за іншими адресами.

Таким чином, встановивши поважність причин відсутності відповідачів за адресою спірного будинку більше одного року, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтовані висновки про недоведеність позову ОСОБА_3 та про підставність вимог зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги про існування іншої житлової площі у відповідачів не підтверджені під час розгляду справи, а тому не підлягають врахуванню Верховним Судом.

Посилання заявника на нез'ясування судами побутових умов для проживання неповнолітніх дітей у спірному будинку також відхилені Верховним Судом, оскільки, вселивши відповідачів до спірного будинку, у тому числі дітей, суди виключно відновили існуюче право на користування житлом, проте не вирішували питання про надання їм іншого житла. Батьки, звернувшись із зустрічним позовом в інтересах неповнолітніх дітей, підтвердили необхідність забезпечення їх житлом. При цьому, наявності іншого житла, в якому можуть проживати діти, судами не було встановлено. Заперечень проти задоволення зустрічного позову від Служби у справах дітей не надходило, що дає підстави для висновку про погодження проживання дітей у спірному будинку названими уповноваженими органами державної влади.

Щодо доводів заявника про пропуск позовної давності за зустрічним позовом, то Верховний Суд врахував, що зустрічний позов пред'явлено у зв'язку з наявністю перешкод у користуванні жилим приміщенням, такі перешкоди є такими, що тривають у часі, а тому позовна давність до цих правовідносин не застосовується, оскільки триваючий характер порушення прав особи постійно відтерміновує початок перебігу позовної давності. Враховуючи, що позивач чинить перешкоди відповідачам у користуванні спірним будинком, це встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, то порушення житлових прав відповідачів відбувається протягом усього часу чинення перешкод у користуванні майном членами сім'ї власника.

В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень Верховний Суд врахував, що відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не довела ті обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог та заперечень проти зустрічного позову, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову.

Доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги зводяться виключно до переоцінки доказів у справі, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень Верховного Суду.Судами першої та апеляційної інстанцій дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик