Провадження №2/523/1960/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2018 р.Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Захар?єв І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна про визнання договору дарування недійсним,-

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який укладений 31 липня 2007 р. між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, діючих від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М.; визнати за ОСОБА_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що позивач ОСОБА_1, проживав разом з дружиною ОСОБА_4 з 1996 року за адресою АДРЕСА_1.

Зазначена квартира належала позивачу ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_4, на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, 10.11.2006 року за №12-31752, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 06.03.2007 року у книзі №638 пр., на стор. 35 під №282.

31 липня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири.

Позивач ОСОБА_1 вказує про те, що з сином ОСОБА_5, була домовленість про те, що між ними буде укладений договір довічного утримання та догляду. Син позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 31.07.07 року, на своїй машині привіз позивача ОСОБА_1 та його дружину, ОСОБА_4, до приватного нотаріуса по АДРЕСА_3 Утримуючи в руці якійсь договір, показав позивачу ОСОБА_1 та його дружині другу сторінку п.7 на якій жирним шрифтом зазначено про те, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зберігається право довічного проживання на зазначеній житловій площі. Також він наполягав скоріше підписувати спірний договір, так як він поспішав до приватизаційної комісії, яка працювала рядом з нотаріусом. Позивач ОСОБА_1 з дружиною підписали зазначений договір на ім'я його доньки, ОСОБА_2, так як вони знали його кримінальне минуле та боялись суперечити.

Позивач ОСОБА_1 та його дружина є інвалідами другої групи. Позивачу ОСОБА_1 78 рік та вони потребують сторонньої допомоги та догляду. Допомагати позивачу в догляді опіки, піклуванні онучка, ОСОБА_2 відмовляється. В спірній квартирі ніяких речей ОСОБА_2 немає і ніколи не було.

Позивач ОСОБА_1 постійно проживав і проживає по теперішній час в спірній квартирі і сплачує комунальні та інші послуги. Участі в оплаті послуг ОСОБА_2 не приймає. Наявність у ОСОБА_1 спірного житла як єдине, що підтверджує відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена судом належним чином, звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд справи у її відсутність.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, про те, що позов є не обґрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, про те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, 10.11.2006 року за №12-31752, та зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 06.03.2007 року у книзі №638 пр., на стор. 35 під №282, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_1 (а.с.109);

31.07.2007 року між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, діючих від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2, укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М, реєстровий №9062 (а.с.5);

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності №16027655 від 24.09.2007 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 31.07.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І.М, реєстровий №9062 (а.с.4);

Відповідно до п.7 договору купівлі-продажу від 31.07.2007 року, за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зберігається право довічного проживання в АДРЕСА_1 (а.с.5об);

Відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_3, з 29.10.1997 року по теперішній час ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.7);

Таким чином, судом встановлено про те, що з 29.10.1997 року по теперішній час ОСОБА_1 проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1, що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

Відповідно до письмової довідки сер.МСЕ №036065 від 30.12.2003 року, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи безстроково (а.с.8);

Відповідно до Пенсійного посвідчення Серії НОМЕР_4, ОСОБА_4 є інвалідом другої групи безстроково (а.с.9);

Відповідно до медичного висновку, який виданий КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5» від 11.04.2017 року, ОСОБА_1 частково не здатний до самообслужування (а.с.10);

Відповідно до виписки №6174 з медичної картки хворого, ОСОБА_4 з 17.05.2007 року по 15.06.2007 рік знаходилася на стаціонарному лікуванні в КУ «МКЛ №11» (а.с.11);

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5, відповідачка змінила прізвище після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 (а.с.28);

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_4, про що Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис №80 (а.с.110);

Відповідно до ст.ст.3,6,11,525,627,629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.7 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом статті 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Судом встановлено, про те, що позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Також, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, суд приймає до уваги заяву представника відповідача про сплив строку позовної давності з наступних підстав.

Позовна заява ОСОБА_1 подана до суду 10.11.2017 року.

Жодних доказів або обґрунтування того, що ОСОБА_1 не було відомо про порушення його прав суду не надано.

Клопотання про поновлення строку позовної давності подано не було.

У відповідності до положень статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Більш того, у правовій позиції ВСУ, зробленій у постанові від 16.11.2016 року по справі № 6-2469цс16 зазначено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У відповідності до положень частини 3 та частини 4 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки у матеріалах справи міститься заява представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку про застосування наслідків спливу позовної давності.

При таких обставинах, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265 ЦПК України, ст.202, 203, 213, 214, 215, 216, 229, 230, 256, 257, 261, 267, 526, 545, 635, 657 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН:НОМЕР_1, яка зареєстрована: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН:НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2), третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна (м.Одеса, вулиця Генерала Бочарова, б.52) про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Аліна С.С.