Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 201/10062/14-ц

провадження № 61-33187 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року у складі судді Браги А. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товаристваКомерційного банку «ПриватБанк»(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів банківського вкладу та стягнення грошових коштів.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 11 березня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір банківського вкладу «Стандарт на 12 міс.», за умовами якого вона внесла на особовий рахунок

№ НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 20 000, 00 євро строком на 365 днів із сплатою 8 відсотків річних за користування депозитними коштами.

05 вересня 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу «Стандарт на 12 міс.», за умовами якого вона внесла на особовий рахунок

№ НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 25 000, 00 євро строком на

366 днів зі сплатою 7 відсотків річних.

22 січня 2014 року між сторонами укладено договір про відкриття депозитного рахунку на умовах вкладу «Стандарт», за умовами якого вона передала банку 40 000, 00 доларів США строком на 366 днів із сплатою

10 відсотків річних.

Зазначені договори були укладені у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у

м. Сімферополі.

З березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку не виконує умови вказаних договорів.

30 квітня 2014 року вона звернулася до банку із заявою про нарахування та виплату відсотків за договорами банківських вкладів, однак її вимоги були залишено без задоволення.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила розірвати вказані договори банківського вкладу та стягнути з відповідача заборгованість: за договором від 11 березня 2013 року у розмірі

20 000, 00 євро, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) складає 365 600, 00 грн та нараховані відсотки у розмірі 1 600, 00 євро, що за курсом НБУ складає 29 248, 00 грн; за договором від 05 вересня 2013 року у розмірі 25 000, 00 євро, що за курсом НБУ складає 457 000, 00 грн та нараховані відсотки у розмірі 769,80 Євро, що за курсом НБУ складає

14 071, 94 грн; за договором від 22 січня 2014 року у розмірі

40 000, 00 доларів CША, що за курсом НБУ складає 631 200, 00 грн та нараховані на нього відсотки у розмірі 1 010, 93 доларів США, що за курсом НБУ складає 15 952, 47 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач у встановленому законом та договорами, укладеними між сторонами, порядку не направила

ПАТ КБ «ПриватБанк» заяв про дострокове розірвання договорів, а тому зазначені вимоги пред'явлено передчасно. Оскільки діяльність відокремлених підрозділів банку у Автономні Республіці Крим та м. Севастополі припинено з 21 квітня 2014 року, відсутні підстави для стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів. За всіма зобов'язаннями відділень ПАТ КБ «ПриватБанк», що перебувають на території Автономної Республіки Крим, відповідає автономна некомерційна організація «Фонд захисту вкладників», та виконує зобов'язання за рахунок майна ПАТ КБ «ПриватБанк» на окупованій території.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2015 року скасовано та передано справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду, касаційний суд виходив з того, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про передчасність позову з тих підстав, що ОСОБА_1 не зверталась до відповідача із заявою про дострокове повернення банківських вкладів, оскільки не перевірив доводи позивача про те, що 24 липня 2014 року вона направила до ПАТ

КБ «ПриватБанк» заяву про дострокове повернення їй грошових коштів за всіма договорами банківських вкладів та сплати нарахованих на них відсотків у зв'язку з невиконанням банком умов договорів банківського вкладу.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Розірвано договори банківського вкладу від 11 березня 2013 року, 05 вересня 2013 року та 22 січня 2014 року, укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1

.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1: за договором банківського вкладу від 11 березня 2013 року 20 00, 00 євро на повернення вкладу та 1 600, 00 євро відсотків за користування банківським вкладом; за договором банківського вкладу від 05 вересня 2013 року 25 000, 00 євро на повернення вкладу та 769, 80 євро відсотків; за договором банківського вкладу від 22 січня 2014 року 40 000 доларів США на повернення вкладу та 1 010, 93 доларів США відсотків. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року касаційну скаргу

ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду, касаційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не надала суду оригіналів договорів банківських вкладів та будь-яких інших документів, що підтверджували б внесення нею грошових коштів на рахунок банківської установи.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року змінено в частині обгрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив з відсутності підстав для задоволення позову, однак мотиви з посиланням на які суд ухвалив таке рішення необхідно змінити, з посиланням на те, що ОСОБА_1 не надала оригіналів договорів банківських вкладів, укладених між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», що унеможливлює встановлення факту укладення нею таких договорів та внесення грошових коштів на вкладні (депозитні) рахунки.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2016 року, ОСОБА_1 просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди не урахували, що дійсність та факт укладання договорів банківських вкладів відповідачем не заперечувались. У судовому засіданні вона неодноразово надавала для огляду оригінали договорів та квитанцій про внесення грошових коштів на депозитні рахунки. Незважаючи на те, що договори банківських вкладів були укладені в м. Сімферополі, відповідати за зобов'язаннями повинен ПАТ

КБ «ПриватБанк» як юридична особа, оскільки припинення діяльності відокремленого підрозділу банку не є підставою для звільнення його від належного виконання зобов'язань за укладеними договорами.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

01 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 11 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), за умовами якого ОСОБА_1 передала банку суму вкладу у розмірі 20 000, 00 євро строком на 365 днів зі сплатою 8 відсотків річних за користування депозитними коштами

05 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір (Вклад «Стандарт на 12 міс.»), за умовами якого ОСОБА_1 передала банку суму вкладу у розмірі 25 000, 00 євро строком на 366 днів зі сплатою 7 відсотків річних за користування депозитними коштами.

22 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про відкриття рахунку на умовах вкладу «Стандарт», за умовами якого ОСОБА_1 передала банку 40 000, 00 США строком на 366 днів зі сплатою 10 відсотків річних.

Зазначені договори були укладені у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Сімферополі.

30 квітня 2014 року ОСОБА_1 направила ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про нарахування та сплату відсотків за користування банківськими вкладами.

24 липня 2014 року ОСОБА_1 направила ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення банківських вкладів, мотивовану неналежним виконанням відповідачем умов договорів банківського вкладу, яку банк не виконав.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України

від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада

2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174) , передбачено, що банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Підпунктами 1.1, 1.3, 1.17 глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції № 174 передбачено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема - квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями. Касові документи мають містити такі обов'язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

За операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що на підтвердження укладання договорів та зарахування сум вкладів до позовної заяви

ОСОБА_1 додала копії договорів банківських вкладів, копії квитанцій

від 11 березня 2013 року про внесення позивачем 20 000, 00 євро,

від 05 вересня 2013 року про внесення позивачем 25 000, 00 євро та

від 22 січня 2014 року про внесення позивачем 40 000, 00 доларів США за договорами, номера яких збігаються з номерами укладених між сторонами договорів, оригінали яких були досліджені в судовому засіданні та їх копії завірені судом.

При цьому квитанції від 11 березня 2013 року та від 05 вересня 2013 року містять усі необхідні реквізити, а саме: найменування банку; суму касової операції; відомості про платника; призначення платежу; підпис працівника банку; електронний цифровий підпис.

Доказів на підтвердження того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» належно виконав свої зобов'язання та повернув передані ОСОБА_1 грошові кошти з нарахованими процентами за цими банківськими договорами, відповідач не надав.

Неналежно дослідивши надані ОСОБА_1 докази на підтвердження укладення між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» договорів банківського вкладу від 11 березня 2013 року та від 05 вересня 2013 року та внесення на них відповідних грошових сум, суди взагалі не перевірили надані позивачем розрахунки заборгованості за вказаними договорами.

У силу вимог чинного цивільного процесуального законодавства касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним (стаття 400 ЦПК України), а тому судові рішення в частині стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу від 11 березня 2013 року та від 05 вересня 2013 року підлягають скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо позовних вимог про розірвання договорів банківського вкладу.

Відповідно до пунктів 6 договорів банківського вкладу у разі, якщо не пізніше дня закінчення строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову щодо продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається пролонгованим ще на один строк, вказаний у розділі «Дані за вкладом» цього договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. Новий строк вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

За змістом пункту 9 договорів сторони мають право достроково розірвати договір згідно з чинним законодавством, повідомивши про це іншу сторону з два банківські дні до дати розірвання договору.

На звернення ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про повернення коштів за договорами банківського вкладу, її повідомлено, що окупація Автономної Республіки Крим порушила роботу банківської системи в регіоні, що призвело до виникнення загрози інтересам вкладників та інших кредиторів банку. Відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок окупації у повному обсязі покладається на державу, що її здійснює відповідно до норм міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язання з повернення коштів не виконав.

За приписами частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Суди також не надали правової оцінки невиконанню ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитних договорів від 11 березня 2013 року та від 05 вересня 2013 року, чи було таке порушення для позивача істотним та завдавало шкоди, внаслідок чого вона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Правовою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України є порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Верховний Суд в силу статті 400 ЦПК України позбавлений повноважень встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, а також надавати їм оцінку, що позбавляє касаційний суд можливості ухвалити своє рішення, а тому рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договорів банківського вкладу від 11 березня 2013 року та від 05 вересня 2013 року, стягнення грошових коштів за вказаними договорами банківського вкладу підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання за договором банківського вкладу від 22 січня 2014 року та стягнення грошових коштів за вказаним договором банківського вкладу за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами такого договору та внесення ОСОБА_1 грошових коштів на депозитний рахунок, оскільки квитанція від 22 січня 2014 року не відповідає вимогам пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, зокрема не містить відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня

2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 31 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договорів банківського вкладу

від 11 березня 2013 року та від 05 вересня 2013 року, стягнення грошових коштів за вказаними договорами банківського вкладу скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська

від 23 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г. І. Усик