Справа № 595/254/18
Провадження 2/595/165/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2018

Бучацький районний суд Тернопільської області

одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3,

її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бучач цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за неналежне виконання зобовязання,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за неналежне виконання зобовязання, мотивуючи тим, що вона 25 травня 2017 року позичила ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3000 доларів США, однак остання зобов`язання належним чином не виконала, грошові кошти не повернула.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила, що 25 травня 2017 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики на суму 3000 доларів США. Відповідачка зобовязалася повернути грошові кошти до 25 грудня 2017 року, однак зобов`язання належним чином не виконала, кошти в добровільному порядку повністю не повернула. На неодноразові звернення до відповідачки про прострочення нею виконання взятого на себе зобовязання та повернення грошей, останньою станом на 21.02.2018 року не повернуто 1200 доларів США.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що обставини, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, не підтверджені доказами. Так, в позовній заяві зазначено, що 25.05.2017 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики в сумі 3000 доларів США, однак самого договору позики позивачка не надала, а лише розписку, яка також не засвідчує факту передачі коштів, оскільки такої передачі коштів 25.05.2017 року не було. Що стосується зобовязання перед ОСОБА_1 та обставин, на які вона посилається в своїй позовній заяві, вони не відповідають дійсності, оскільки зобовязання перед ОСОБА_1 нею виконано в більшому розмірі, ніж зазначено в ціні позову, а саме на суму 5384 доларів США.Що стосується договірних зобовязань з позивачкою, то вони мали місце при наступних обставинах: 25.11.2016 року з ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів на суму 2000 доларів США під 7% місячних, за яким вона зобовязувалась сплачувати відсотки кожного місяця, а всю суму повернути до вказаного у договорі числа. Також 02.03.2017 року з ОСОБА_1 укладено ще один договір позики грошових коштів на суму 1000 доларів США під 7% місячних, за яким вона зобовязувалась сплачувати відсотки кожного місяця, а всю суму повернути до вказаного у договорі числа.25.05.2017 року з ОСОБА_1 укладено ще один договір позики грошових коштів, яким попередні два договори обєднали в один і прописали умови його виконання, роздрукувавши його в одному примірнику, який знаходиться в ОСОБА_1 За даним договором вона зобовязувалась повернути кошти 25 грудня 2017 року. Після укладення останнього договору, вона 25 числа щомісячно віддавала відсотки за договором позики у сумі 210 доларів США.Умови договору вона виконувала, без запізнень сплачувала відсотки. Однак, 25.10.2017 року при зустрічі з ОСОБА_1, остання повідомила, що всю суму за договором буде важко сплатити і вона запропонувала сплачувати щотижня у пятницю по 500 доларів США разом із процентом від залишку суми.На цю умову вона погодилась, оскільки не хотіла, щоб був скандал та про вищевказаний договір знали сторонні особи. До 24.11.2017 року за договором повернуто ОСОБА_1 1500 доларів США разом з відсотками. Після цього нею ж позичено в ОСОБА_1 1000 доларів США, однак договору не заключено, а надано розписку. 1000 доларів США потрібно було повернути до 04.12.2017 року. Враховуючи це сума боргу на 04.12.2017 року становила 2700 доларів США разом з відсотками.На той момент вона працювала менеджером зі збуту в магазині «МАКСИМУМ», який належав ФОП ОСОБА_5 04.12.2017 року ОСОБА_1 прийшла до неї на роботу, і повідомила, що потрібно повернути їй 1500 доларів США разом з відсотками. Враховуючи те, що на той момент в неї такої суми не було, то вона декілька днів попросила почекати. ОСОБА_1 вчинила скандал, вимагала в неї ключі від приміщення в рахунок застави. Для того, щоб її втихомирити, вона їй віддала ключі. 05.12.2017 року ОСОБА_1 отримала від неї 200 доларів США, які були відсотками за договором позики. Пізніше до неї подзвонив керівник з центрального офісу, який знаходиться у м.Тернополі та повідомив, що до них зверталась ОСОБА_1, яка по телефону сказала, що вона винна їй багато грошей, свої домовленості не виконую, ключі від магазину «Максимум» знаходяться в неї і вона їх поверне після того, як нею будуть сплачені кошти за договором позики. 06.12.2017 року нею написано заву про звільнення за власним бажанням. 07.12.2017 року з нею проведено розрахунок та звільнено з роботи. Приблизно 8-9 грудня 2017 року при зустрічі з ОСОБА_1, вона попросила останню повернути ключі від магазину, які вона взяла у заставу. Однак, ОСОБА_1 взамін ключів вимагала документи на будинок, який належить батькам, в рахунок застави. Коли їй було відмовлено, то позивачка запропонувала віддати особисті документи, а саме, паспорт громадянина України, закордонний паспорт, посвідчення на право керування та індифікаційний код, як заставу. Оскільки потрібно було негайно ключі від магазину, то вона вимушено надала документи, про що склала розписку з описом документів, та повідомила, що поверне документи як нею буде сплачено всю суму боргу. 12.12.2017 року при зустрічі з позивачкою, останній передано 930 доларівСША. 22.12.2017 року ОСОБА_1 нею передано в кафе «Місто» 500 доларів США, та домовлено про залишок коштів за договором позики. Сума, яку повинна була сплатити 26.12.2017 року, сягала 1170 доларів США разом з відсотками. При кожній розмові з ОСОБА_1, неодноразово говорила, що їй необхідні документи, щоб влаштуватись на роботу за кордоном, а саме в Польщі з метою повернення коштів за договором позики, але позивачка не погоджувалась на пропозиції та відмовлялась повертати документи.За фактом вимагання коштів та привласнення документів вона звернулась в Бучацьке відділені поліції, де 17.01.2018 року заяву зареєстровано в ЄДРДР № 00000 та проводиться досудове розслідування.

В судовому засіданні представник відповідачки позовні вимоги ОСОБА_1 заперечив.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини.

23 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір процентної позики, згідно якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 2000 доларів США.

Згідно договору позичальник зобовязаний сплачувати проценти в розмірі 7% місячних від суми позики (або її частини, з урахуванням пп.2.3 Договору) до дня фактичного повернення позики.

Відповідно до розписки від 23 листопада 2016 року борг відповідачка зобовязувалася повернути до 26 грудня 2016 року.

02 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір процентної позики, згідно якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1000 доларів США.

Згідно договору позичальник зобовязаний сплачувати проценти в розмірі 7% місячних від суми позики (або її частини, з урахуванням пп.2.3 Договору) до дня фактичного повернення позики.

Відповідно до розписки від 02 березня 2017 року борг відповідачка зобовязувалася повернути до 03 грудня 2017 року.

25 травня 2017 року ОСОБА_3 склала розписку про те, що гроші в сумі 3000 доларів США на умовах, викладених у письмовому договорі позики від 25 травня 2017 року, зобовязується повернути до 25 грудня 2017 року.

04 грудня 2017 року ОСОБА_3 склала розписку про те, що залишила ОСОБА_1 документи, а саме паспорт громадянина України, біометричний закордонний паспорт, ідентифікаційний номер та права на керування транспортним засобом, до повного повернення коштів.

04 грудня 2017 року ОСОБА_3 склала розписку про те, що дає ключі ОСОБА_1 від офісу до повного повернення коштів в сумі 2700 доларів США.

У встановлений строк відповідачка ОСОБА_6 зобовязання не виконала.

Станом на 21 лютого 2018 року заборгованість за договором позики складає 1200 доларів США

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові Cудової палати у цивільних справах Верховного Суду України №6-63 цс-13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми.

Відповідно до ст.ст.1046,1047,1049 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму позики у строк і порядку, що встановлені договором. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Таким чином, відповідач не виконав взятих на себе зобовязань, чим порушив права позичальника, а тому суд прийшов до переконання, що позов слід задовольнити.

Крім того, в силу вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки слід стягнути судовий збір та витрати на правову допомогу.

Керуючись ст.ст.12,81,141,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.526,1046,1047,1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики у розмірі 1200 (одна тисяча двісті) доларів США, згідно офіційного курсу Національного Банку України, долар США/гривня, на день платежу.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 704,80 грн. судового збору та 2000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення буде складено 31 липня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_7