Провадження №2/760/2535/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року Солом'янський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря - Гаєвської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 12.10.2017 р. звернулися до суду з позовом до Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просили визнати за ними в рівних частинах право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на наступне.

Так, 21 грудня 2001 р. Відділом приватизації житла Солом'янського району м. Києва, на підставі розпорядження органу приватизації за № 26683 від 21.12.2001 р., було видано свідоцтво про право власності на житло, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно даного свідоцтва квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_1 та членам його сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_2, в рівних долях, тобто по 1/3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, дружина позивача ОСОБА_1 та мати позивача ОСОБА_2, з якою вони проживали однією сім'єю в даній квартирі та вели спільне господарство.

З моменту приватизації вищезазначеної квартири й по сьогоднішній день, як зазначають позивачі, вони проживають та ведуть спільне господарство в ній разом, навпіл сплачують комунальні послуги, роблять поточний ремонт. Підтвердженням реєстрації позивачів в даній квартирі є відмітки в паспортах позивачів. Так, позивач ОСОБА_1 зареєстрований в даній квартирі з 10.08.1990 р., а ОСОБА_2 - з 22.05.2001 р.

Позивачі посилаються на те, що після смерті співвласника квартири, ОСОБА_4, у вказаній квартирі залишилась нерозподілена доля, а саме 1/3 частина, яка належала померлій.

Таким чином, враховуючи, що позивачі продовжують проживати у вказаній квартирі, добросовісно, безперервно володіють та відкрито користуються 1/3 частиною квартири, яка належала ОСОБА_4, доглядають за квартирою та утримують її, постійно роблять поточний та капітальний ремонт, та з огляду на відсутність інших осіб, які б заявили про свої права на це майно немає, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, із посиланням на ст. 344 ЦК України, вважають, що вони набули право власності на зазначене майно за набувальною давністю, а тому просили суд визнати за ними в рівних частках право власності на нерухоме майно, а саме: на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

24.05.2018 р. до суду від представника Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Солом'янська районна в м. Києві державна адміністрація заперечує проти задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Згідно ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку у майна підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі і нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до ст. 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Рішенням Київської міської ради від 09.09.2010 р., № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» було припинено з 31 жовтня 2010 р. шляхом ліквідації районні в місті Києві ради, припинено з 31 жовтня 2010 р. шляхом ліквідації виконавчі органи районних в місті Києві рад, в тому числі Солом'янську районну у м. Києві раду (ідентифікаційний код 26077448) без визначення правонаступника.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 787 від 30.09.2010 р. «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київської міської ради від 09.09.2010 р. № 7/4819 «Про питання організації управління районами в місті Києві» утворено з 31 жовтня 2010 р. Солом'янську районну в м. Києві державну адміністрацію підпорядковану Київській міській державній адміністрації.

Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.

Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.

Таким чином, Солом'янська районна в місті Києві державна адміністрація не має повноважень щодо вирішення даного питання, а отже належним відповідачем вважатися не може.

Ухвалою суду від 07.08.2018 р. за клопотанням представника позивачів було замінено неналежного відповідача у справі Солом'янську районну в м. Києві державну адміністрацію на належного - Київську міську раду.

05.11.2018 р. до суду від представника Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Київська міська рада просить суд слухати справу у відсутності представника. З поданого відзиву вбачається, що Київська міська рада заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні, з огляду на наступне. Так, з документів, доданих до позовної заяви, вбачається, що у позивачів є всі підстави для виникнення у них права власності в порядку спадкування на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_4 А тому, законні підстави для визнання за позивачами права власності в рівних долях на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю відсутні.

Представник позивачів в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином. У поданому відзиві представник відповідача просить розглядати справу без їх участі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачів, врахувавши його доводи та відзив, поданий представником відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 21 грудня 2001 р. Відділом приватизації житла Солом'янського району м. Києва, на підставі розпорядження органу приватизації за № 26683 від 21.12.2001 р., було видано свідоцтво про право власності на житло, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно даного свідоцтва квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_1 та членам його сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_2, в рівних долях, тобто по 1/3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 22.01.2002 р.

ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 02.01.1975 р., що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2.

Згідно даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_2.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 10.08.1990 р., позивач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 22.05.2001 р., що підтверджується даними паспорту громадянина України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Звертаючись до суду з позовом як на підставу своїх вимог позивачі посилаються на те, що після смерті співвласника квартири, ОСОБА_4, у вказаній квартирі залишилась нерозподілена доля, а саме 1/3 частина, яка належала померлій.

Таким чином, враховуючи, що вони продовжують проживати у вказаній квартирі, добросовісно, безперервно володіють та відкрито користуються 1/3 частиною квартири, яка належала ОСОБА_4, доглядають за квартирою та утримують її, постійно роблять поточний та капітальний ремонт, та з огляду на відсутність інших осіб, які б заявили про свої права на це майно немає, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, із посиланням на ст. 344 ЦК України, вважають, що вони набули право власності на зазначене майно за набувальною давністю, а тому просили суд визнати за ними в рівних частках право власності на нерухоме майно, а саме: на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Представник позивачів в судовому засіданні пояснив, що після смерті ОСОБА_4, яка померла 20.01.2002 р., позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно вимог ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із п.п. 9-11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безперервного володіння чужим майном.

Крім того, для набуття права власності на майно за набувальною давністю, згідно з правилами ст. 344 ЦК України, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Разом з тим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство).

Аналіз поняття добросовісності володіння, як ознаки набувальної давності за ст. 344 ЦК УКраїни, свідчить про те, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

При набувальній давності тягар доказування добросовісності лягає на зацікавлену сторону, тобто в даному випадку на позивачів.

Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Відповідно до роз'яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо.

Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням.

Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до вимог закону, однією з ознак володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю є те, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Судом достовірно встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 володіють майном, а саме 1/3 часткою квартири АДРЕСА_1, яка належала їх померлій дружині та матері відповідно.

Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.

В конкретному випадку суд вважає, що право позивачів підлягає захисту з інших підстав, аніж тих з посиланням на які звернулися до суду позивачі.

Суд обґрунтовано вважає, що оскільки позивачі є особами, які безперервно проживали із померлою в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, починаючи з 2001 р. (відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.12.2001 р.), стверджують про те, що є чоловіком та сином померлої та з часу смерті фактично володіють і користуються власністю померлої, то захист їх права необхідно здійснювати у спосіб визнання за ними права власності в порядку спадкування, тобто позивачам необхідно доводити наявність підстав для захисту свого права із інших правових підстав, аніж тих на які вони посилаються у даному позові.

З урахуванням наведених мотивів, суд не знаходить підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання за ними права власності на нерухоме майно за набувальною давністтю.

Тому на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 11, 15, 16, 328, 344 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: Кушнір С.І.