Справа № 509/1794/13-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року. смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Бокоч С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь заяву представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 про перегляд ухвали № 509/1794/13-ц від 07 травня 2013 року Овідіопольського районного суду Одеської області, -

ВСТАНОВИВ:

До Овідіопольського районного суду 07 травня 2013 року, звернувся старший державний виконавець ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області Захаров Б.Ю. звернулася до суду з поданням погодженим з начальником вказаного відділу ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянину ОСОБА_1 посилаючись на те, що на виконанні Овідіопольського ВДВС Овідіопольського РУЮ знаходяться виконавчі провадження щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» боргу згідно з виконавчим листом Овідіопольського районного суду Одеської області № 2-1843/11 від 01.11.2012 та щодо примусового стягнення боргу на користь АТ «ОСОБА_4 Аваль» згідно з судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси № 2-н-3213/08 від 15.09.2009.

Ухвалою Овідіопольського районного суду від 07 травня 2013 року вказане подання було задоволено та заборонено виїзд за кордон України громадянину ОСОБА_1

Згідно відповіді ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області виконавчі провадження закриті відповідно до постанов державного виконавця від 29.10.2015 та повторно стягувачи не звертались до виконавчої служби з виконавчими документами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява № 16437/04, п.43, 14 лютого 2008 року) суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.07.2014 року у справі «Мала проти України» (Заява № 4436/07) у п.47-49 наголосив, що статтею 6 Конвенції гарантується право на справедливий розгляд справи, нею не встановлюється жодних правил щодо прийнятності доказів або способу, у який вони повинні бути оцінені, що, таким чином, є у першу чергу предметом регулювання національного законодавства та національних судів (див. рішення у справі «ОСОБА_5 проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain) [ВП], заява № 30544/96, п. 28, ECHR 1999-I). Аналогічним чином, у першу чергу саме національні органи влади, зокрема суди, мають тлумачити національне право, а Суд не замінить своє тлумачення їхнім за відсутності свавільності. З урахуванням вищезазначеного Суд все одно має переконатися у тому, чи були справедливими процедури у їхній сукупності, включаючи спосіб, у який приймалися докази та процесуальні рішення (див. рішення від 15 червня 2004 року у справі «Таммінен проти Фінляндії» (Tamminen v. Finland), заява № 40847/98, п. 38).

Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін (див. рішення у справі «Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства» (Steel and Morris v. the United Kingdom), заява № 68416/01, п. 59, ECHR 2005-ІІ). Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (див. рішення від 26 травня 2009 року у справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), заява № 3932/02, п. 22). Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Згідно з практикою Суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обовязку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (див. вищенаведене рішення у справі «ОСОБА_5 проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), п. 26 із подальшими посиланнями).

Керуючись ст. 16, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 8 Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,-

УХВАЛИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві на виїзд за кордон громадянину ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлене ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 травня 2013 року до повного погашення заборгованості по виконанню зобов"язань згідно з виконавчим листом Овідіопольського районного суду Одеської області № 2-1843/11 від 01.11.2012 року та згідно з судовим наказом Малиновського районного суду м. Одеси № 2-н-3213/08 від 15.09.2009 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Бочаров А.І.