_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4807/17
Провадження № 2/520/1698/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2018 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Огренич І.В.

при секретарі - Бусленко О.О.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору дарування квартири недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати недійним договір дарування квартири, що розташована за адресою: м.Одеса, вул.Ак.Філатова, 8 корп.А, кв.42, укладений у травні 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, зареєстрованого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 При цьому позивач посилається на те, що спірна квартира була набута ним та ОСОБА_8, з якою він мешкав у фактичних шлюбних відносинах, за рахунок спільних коштів та є спільною сумісною власністю відповідно до вимог статті 74 СК України. Кошти на придбання вказаної квартири були позичені у дочки позивача ОСОБА_11, на думку позивача, договір дарування вказаної квартири від 28.05.2008 року є недійсним, адже ОСОБА_8 розпорядилася набутою у спільну сумісну власність квартирою за позичені кошти самостійно без згоди ОСОБА_5, як співвласника. Вказана квартира є його єдиним житлом, яке наразі займає ОСОБА_3, а тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні 17.04.2018 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі, перед переходом до судових дебатів, просила допитати ОСОБА_5 у якості свідка, в звязку з чим у судовому засіданні було оголошено перерву, однак, у судове засідання призначене на 18.04.2018 року ні ОСОБА_5, ні представник позивача ОСОБА_1 не зявились, будучи належним чином повідомленою представник позивача будь-яких заяв з поважності неявки до суду, не надала.

Представник відповідачки ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, подала до суду письмові заперечення, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у запереченнях.

3-я особа, що не заявляє вимог на предмет спору: представник ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_5 не визнала в повному обємі, надавши до суду свої письмові заперечення на заявлені позовні вимоги.

3-я особа, що не заявляє вимог на предмет спору: ОСОБА_7 не визнала позовні вимоги ОСОБА_5 в повному обємі, пославшись на їх необгрунтованість та безпідставність.

Відповідно до ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

У відповідності до частини першої статті другої Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Остаточним вирішенням спору є ухвалення рішення судом, тому в даному випадку, суд, з метою захисту прав всіх учасників процесу з повагою до рівності усіх учасників судового процесу, забезпечення права на розумність строків розгляду справи та недопущення зловживання процесуальними правами учасниками процесу, враховуючи тривалий строк розгляду справи, достатній час для учасників для надання всіх доказів або повідомлення суд про необхідність витребування або забезпечення нових доказів, вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів без участі позивача та його представника.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про достатність по справі доказів, які у своєї сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За заявою представника відповідача судом витребувано: копію актового запису про розірвання шлюбу між ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12 (актовий запис 896), який було розірвано 31 жовтня 2000 року, відомості чи є зареєстроване нерухоме майно на праві власності на даний час за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також чи рахується він досі власником житлового будинку (домоволодіння) по вул. Умова, 27 в м. Одесі, відомості щодо часу реєстрації нерухомого майна за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме житлового будинку (домоволодіння) №9 по провулку Астрономічному в м. Одесі та підстави такої реєстрації, а також час та підстава відчуження нею вказаного майна.

За заявою 3-ої особи: ОСОБА_7 витребувана належним чином завірена копія договору дарування квартири №42 в будинку №8, корпус А по вул. Ак. Філатова в м. Одесі від 28 травня 2008 року (р.1480) та належним чином завірені копії всіх документів, які стали підставою для укладення зазначеного договору.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з п.п. 9 п. 1Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Як встановлено у судовому засіданні, 28 січня 2000 року ОСОБА_8 придбала квартиру №42 в будинку №8 корпус А по вул.Ак.Філатова в м.Одесі, про що свідчить договір купівлі-продажу від 28.01.2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстровим №1054. Вказаний договір був зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 18.02.2000 року в книзі 336пр-39, номер запису 573.

На час придбання спірної квартири ОСОБА_8 знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12, який згідно наданих відомостей з Київського районного у місті ОСОБА_14 відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 22.02.2018 року №1049/47-24, був розірваний 31.10.2000 року, актовий запис №896.

04.05.2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, про що вбачається зі свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції 04.05.2001 року серія 1-ЖД №305278.

28.05.2008 року вказану квартиру ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_9, про що свідчить договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №1480. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19119958 від 09.06.2008 року, вказана квартира була зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_9 в книзі 692пр-74 номер запису 573.

16.03.2017 року ОСОБА_8 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 16.03.2017 року Серія 1-ЖД №486178.

05.04.2017 року, квартира №42 в будинку №8 корпус А по вул.Ак.Філатова в м.Одесі ОСОБА_9 була продана на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_7 Вказаний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 05.04.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_15 за реєстровим №195.

22.08.2017 року ОСОБА_7 подарувала вказану квартиру ОСОБА_3, про що свідчить договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим номером 589.

Судом не приймаються до уваги посилання позивача на ст.74 СК України та доводи про те, що з 1998 року по день укладання шлюбу (04.05.2001 року) він перебував зі ОСОБА_8 у фактичних шлюбних відносинах і спірна квартира була придбана за час мешкання у фактичних шлюбних відносинах, оскільки на час спірних правовідносин діяв Кодекс про шлюб та сімю України і відповідно до ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 13 КпШС України, визначено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин в 2000 році, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

За таких умов, передбачається, що діючим на час виникнення спірних правовідносин, законодавством, визнавався лише шлюб, що був укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України застосовуються лише у разі поділу спільного сумісного майна, набутого чоловіком та жінкою, що мешкали як одна родина під час шлюбу, укладеного у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Статус майна, придбаного особами, які мешкають як одна родина без реєстрації шлюбу визначався за вимогами статті 17 ЗУ «Про власність». При цьому, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За вимогами статті 44 КпШС України, що діяла на час розірвання шлюбу, визначено, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що права та обовязки відносно спірної квартири могли виникнуть виключно у ОСОБА_8 та ОСОБА_12, який відповідно до свідоцтва про смерть серія 1-ЖД №323952, виданого 30.10.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м.Одеси, помер 30.10.2002 року.

Однак, ні ОСОБА_12, ні спадкоємці після його смерті, будь-яких претензій до ОСОБА_8 стосовно спірної квартири не заявляли.

Окрім того, згідно наданих КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» відомостей листом №492073.72.18 від 08.02.2018 року, вбачається, що ОСОБА_8 володіла на праві власності житловим будинком по пров. Астрономічному 9 в м.Одесі на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 07.03.1989 року №2-1571.

26.01.2000 року вказаний житловий будинок по пров. Астрономічному 9 в м.Одесі ОСОБА_8 продала, про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_16 26.01.2000 року за реєстровим №1-44. Відповідно до п.2 вказаного договору купівлі-продажу від 26.01.2000 року, продаж будинку було здійснено за 11 000 гривень. Через один день після продажу вказаного житлового будинку, а саме 28.01.2000 року ОСОБА_8 придбала спірну квартиру №42 в будинку №8 корпус А по вул.Ак.Філатова в м.Одесі за 5 920 гривень.

Вищезазначені обставини підтверджують, що квартира №42 в будинку №8 корпус А по вул.Ак.Філатова в м.Одесі була придбана ОСОБА_8 за особисті кошти і не була спільним сумісним майном, набутим чоловіком та жінкою під час шлюбу.

Позивачем на підтвердження заявлених вимог надана боргова розписка від 23.01.2000 року від ОСОБА_5 на імя ОСОБА_11 на суму 15000 доларів США, однак вона не може бути прийнята судом до уваги, так як суперечить обставинам встановленим при розгляді даної справи, а також поясненням представника позивача наданим у судовому засіданні 17.04.2018 року стосовно того, що позивач не оспорює договір купівлі-продажу від 28.01.2000 року і вимог про визнання спірної квартири спільним майном подружжя ОСОБА_5 не заявлено.

Твердження позивача, що спірна квартира є його єдиним житлом також суперечить матеріалам справи, а саме: свідоцтву про право на спадщину за законом, виданому Пятою одеською державною нотаріальною конторою 12.03.1999 року (лист №492073.72.18 від 08.02.2018 року) з якого вбачається, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку по вул.Умова 27 в м.Одесі та зареєстрований за даною адресою з 17.07.1979 року по теперішній час.

За вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При таких обставинах суд вважає позовні вимоги ОСОБА_5 не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10,12,13,18,81,141,211,259,263-265,273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визнання договору дарування квартири недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Огренич І. В.