Справа №490/422/16-ц 26.04.2018
Справа № 490/422/16-ц
Провадження № 22-ц/784/423/18 Суддя-доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання - Шагай О.А.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2 її представника - ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді - Гуденко О.В. в приміщені того суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Миколаївського регіонального управління Державної фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» за участю третьої особи - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу - Машкової Світлани Михайлівни про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю та покладення зобов'язань за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4, Миколаївського регіонального Управління державної фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (надалі - Фонд) про поділ майна подружжя.

Позивачка зазначала, що з 2002 року по 2015 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. 29 липня 2008 року ОСОБА_4 для задоволення інтересів сім`ї уклав із Фондом кредитний договір № 250 відповідно до якого надано прямий адресний (цільовий) кредит у сумі247 698 грн. на будівництво квартири, строком повернення 96 кварталів з дати укладення, а саме до 1 жовтня 2032 року. Після введення будинку в експлуатацію сім'ї надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 67,4 кв.м. 20 квітня 2010 року на вказану квартиру видано свідоцтво про право власності, яке 22 квітня 2010 року зареєстровано на ім'я відповідача.

Посилаючись на те, що квартиру було придбано у період шлюбу та виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, а також неможливості у добровільному порядку досягти з відповідачем згоди щодо поділу квартири, позивачка остаточно уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя та в порядку поділу визнати за нею та відповідачем право власності по ? частині вказаної квартири.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_2 із зустрічним позовом, який обґрунтовував тим, що за період шлюбу з позивачкою ним майже за власні кошти було погашено значну частину заборгованості по кредиту, а після розірвання шлюбу ним одноособово здійснюється погашення кредиту. Також ОСОБА_6 зазначав, що позивачка в спірній квартирі не проживає, оплату за утримання житла не здійснює.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд визнати право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 та покласти на нього зобов'язання за кредитним договором та договором іпотеки.

Ухвалою суду від 14 лютого 2017 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Залишено право власності на ? частку вказаної квартири заОСОБА_4 Зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на необґрунтованість рішення та на те, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити, а його позовні вимоги про визнання спірної квартири особистою власністю та покладення на нього зобов'язань за кредитним договором та договором іпотеки задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема диспозитивність.

За положеннями статті ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

У силу частини третьої статті 61 СК України, частини четвертої статті 65 СК України якщо одним із подружжям укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Розірвання шлюбу не звільніє подружжя від зобов'язань за кредитом.

Як роз'яснено у пунктах 23,24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Отже, участь одного із подружжя в погашенні кредитних коштів, як підстава для зміни частки у спільній сумісній власності подружжя законом не передбачено.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 7 березня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2015 року розірвано (а.с.7).

Вказаним рішенням суду було встановлено, що сторони з червня 2014 року проживають окремо, подружніх відносин не підтримують та загальне господарство не ведуть.

Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

У період шлюбу 29 липня 2008 року між Миколаївським регіональним управлінням Державної фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №250, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредит у сумі 247 698 грн., строком повернення 96 кварталів з дати укладення кредитного договору, тобто до жовтня 2032 року (а.с.8-10).

Згідно з п.1.2. вказаного вище договору кредит надається на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 66,98 кв.м., згідно з проектом за адресою: АДРЕСА_3.

20 квітня 2010 року на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 22 січня 2010 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - трикімнатну кватиру АДРЕСА_1, загальною площею 67,4 кв.м. (а.с.19).

Право власності на спірну квартиру ММБТІ зареєстровано 22 квітня 2010 року (а.с.19 зв.).

На забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором 22 липня 2010 року між позичальником та Миколаївським регіональним управлінням Державної фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» був укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а.с.22-23).

Під час укладення іпотечного договору була надана нотаріально посвідчена згода дружини позичальника - ОСОБА_2

Відповідно до свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1, виданого 18 березня 2016 року, ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.94).

Отже, з урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірна квартира придбана за кредитним договором на будівництво, реєстрацію її проведено в період шлюбу сторін, а тому дійшов вірного висновку, що вона є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, який підлягає поділу відповідно до ст. 60 СК України.

Разом з тим, з наданої відповідачем довідки Фонду вбачається, що з 24 вересня 2008 року по 20 березня 2018 року в рахунок пільгового довгострокового кредиту від 29 липня 2008 року сплачено 100 478,98 грн., з яких у період шлюбу та спільного проживання з 2008 року до червня 2014 року сторонами сплачено 61 702 грн. кредитних коштів, залишок становить 147 219,02 грн.

Відповідачем ОСОБА_4 з липня 2014 року на момент розгляду справи у суді першої інстанції сплачено 36 400 грн. (а.с.194-195).

Отже, зазначене свідчить про те, що грошова компенсація за частку відповідача у спірній квартирі перевищує її розмір.

Однак, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, стягнення грошової компенсації виходить за межі позовних вимог відповідача - ОСОБА_4, що в подальшому не позбавляє можливості вирішити це питання на підставі ст. 544 ЦК України про що й було зазначено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано сплату кредиту як на момент розірвання шлюбу так і після не заслуговують на увагу, оскільки вимог щодо поділу боргових зобов'язань сторонами не було заявлено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не вирішено вимоги позивачки про покладення на неї обов'язків по сплаті кредиту не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_2 було подано заяву про уточнення та зменшення позовних вимог, відповідно до положень статей 13,49 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд визнав право власності на ? частини квартири за особою, яка не була стороною кредитного договору та яка може на власний розсуд розпоряджатися своєю часткою є безпідставні з огляду на положення вказаних вище норм закону, а крім того, відповідно до іпотечного договору на спірну квартиру накладено заборону на її відчуження.

Посилання на те, що судом не було залучено іпотекодержателя - Миколаївське регіональне управління Державної фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» в якості третьої особи, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки по даній справі зазначена юридична особа є відповідачем.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до підстав зустрічного позову, яким суд відповідно до ст.89 ЦПК України надав належну оцінку, а відтак не впливають на висновки суду.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Центральногорайонного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 27 квітня 2018 року.