БАБУШКІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 57
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2018 року м.Дніпро

Суддя Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська Шевцова Т.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 /49125, АДРЕСА_1/ до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 /49000, АДРЕСА_2/ про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

10.08.2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

01.09.2017 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання на 02.10.2017 року.

02.10.2017 року судове засідання відкладено за клопотанням відповідача.

30.10.2017 року судове засідання відкладено за клопотанням відповідача.

05.12.2017 року судове засідання відкладено для надання часу сторонам для мирного врегулювання спору.

20.12.2017 року судове засідання відкладено за клопотанням сторін.

30.01.2018 року постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та надано сторонам строк на подання заяв по суті справи.

Відповідно до ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ст.275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Вимоги щодо строку розгляду справи не кореспондуються з положеннями ст. 278 ЦПК України, яка встановлює строки подання заяв сторін по суті справи, які, в свою чергу, залежать від часу отримання ухвали про відкриття провадження, надісланої рекомендованим листом з повідомленням учасникам справи, згідно ч.11 ст.272 ЦПК України, часу отримання заяв сторін по суті справи, які ними надсилаються в порядку ч.4 ст.178, ч.3 ст.179, ч.3 ст.180, ч.3 ст.181 ЦПК України іншим учасникам справи. В цей же час, суд не може обмежити право сторін на подання заяви по суті справи лише з підстави спливу строку, передбаченого ст.275 ЦПК України, якщо ухвалу про відкриття спрощеного провадження, заяву по суті справи іншої сторони, отримано такою стороною з поважних причин за межами цього строку, оскільки це призведе до порушення процесуального права.

09.02.2018 року відповідач надав суду відзив на позов.

25.02.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив.

Вимоги позивача ґрунтуються на наступному.

20.03.2017 року позивач був прийнятий на роботу на посаду водія до ФОП ОСОБА_4, про що видано наказ №1 від 17.03.2017 року та записано у трудову книжку.

01.05.2017 року позивача було звільнено на підставі ст.38 КЗпП України. Про своє звільнення позивач дізнався лише 21.07.2017 року. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки на час звільнення перебував на лікарняному.

У зв'язку з чим, просить суд поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.

У відзиві на позов відповідач посилається на те, що позивач надав згоду на звільнення його з посади водія за ст.38 КЗпП України з поважних причин, а саме через стан свого здоров'я, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведене звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевірити їх відповідність законові.

Вимогами статті 21 ч.1, 3 КЗпП України визначено:

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Вимогами статті 24 ч.1 п.6, ч.3 КЗпП України визначено:

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

20.03.2017 року позивача було прийнято на роботу до ФОП ОСОБА_4 на посаду водія, зі строком випробування 1 місяць на основні умови праці з 40 годинним робочим днем, що підтверджується Наказом (Розпорядженням) №1 від 17.03.2017 року.

20.03.2017 року між сторонами було укладено трудовий договір.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Згідно ч.6 ст.24 КЗпП України, забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я.

Відповідно до п.4 ст.36 КЗпП України, однією з підстав розірвання трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу (ст.40, 41 КЗпП України).

Згідно з п.2 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Наказом №4 від 01.05.2017 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України з поважних причин.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно.

Отже, закон зобов'язує роботодавця провадити звiльнення працiвника у строк, про який вiн просить, тобто мова йде про скорочення двотижневого строку. Таке звiльнення вважається «за власним бажанням з поважних причин».

В матеріалах справи мається відповідь на запит від 26.10.2017 року №5/511, наданої КЗ «Обласний клінічний центр медико - соціальної експертизи ДОР», з якої вбачається, що ОСОБА_3, інвалід ІІ групи, загальне захворювання, не може виконувати роботу водія вантажного автомобіля за звичайним 8 -ми годинним робочим днем 40 годинного робочого тижня. При зверненні ОСОБА_3 до м/р кардіологічної МСЕК №2 особисто з заявою, йому будуть надані трудові рекомендації, враховуючи стан здоров'я на момент звернення.

Отже, на момент звільнення позивач мав серйозне захворювання (ішемічний інсульт) та не міг виконувати покладені на нього трудові обов'язки, у зв'язку з чим, суд вважає, що твердження відповідача, викладені у відзиві на позов про те, що позивач просив звільнити його за власним бажанням з поважних причин підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що відповідачем було дотримано порядок звільнення позивача з роботи, оскільки встановлено невідповідність виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню ОСОБА_3 даної роботи.

З урахуванням викладеного, суд визнає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання наказу про звільнення незаконним, є безпідставними і не підлягають задоволенню, оскільки звільнення позивача проведено з дотриманням норм трудового законодавства.

Оскільки суд не знаходить підстав для поновлення позивача на попередньому місці роботи, то й немає підстав і для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також для стягнення моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати по даній справі слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12-13, 77-81, 211, 228, 235, 258-259 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 /49125, АДРЕСА_1/ до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 /49000, АДРЕСА_2/ про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 Розділу ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України (в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017р.) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В.Шевцова