Справа № 0438/3280/2012
Провадження № 2/192/9/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.08.2018 року Солонянький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Щербини Н. О.,

за участю секретаря судового засідання Савчукової В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт Солоне цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної компенсації вартості частки у майні, яку неможливо виділити та якою неможливо користуватися, відшкодування збитків в формі упущеної вигоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, з урахуванням уточнень до позову від 20 лютого 2017 року звернувся з позовом до відповідача про стягнення вартості ? частки зернозбирального комбайну «CLAAS LEXION 480», реєстраційний номер 22196АЕ в розмірі 40 000 євро, яка станом на 20 лютого 2017 року згідно офіційного курсу НБУ складає 1 151 200 гривень, припинивши право власності позивача на вказану частку майна. Також просив суд стягнути з відповідача збитки у вигляді недоотриманого прибутку за одноособове використання відповідачем зернозбирального комбайну «CLAAS LEXION 480», реєстраційний номер 22196АЕ протягом 2011-2016 років в попередньому розмірі 1 904 992 гривні 50 копійок (а.с.216-217, т. 2).

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02 квітня 2010 року в м. Біла Церква спільно з відповідачем він придбав комбайн «CLAAS LEXION 480», реєстраційний номер 22196АЕ, сплативши за нього по 40 000 євро кожен. В свідоцтві про реєстрацію комбайну власником записаний відповідач ОСОБА_2, а співвласником позивач. У звязку з тим, що згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України спільна власність двох і більше осіб визначається визначенням часток кожного з них у праві власності, тому вважає таке майно спільною сумісною власністю. Також позивач вважає, що кожному з них належить по ? частині вказаного майна. Оскільки відповідач самостійно користується вказаним комбайном, а позивач позбавлений такого права, не може ним користуватися як співвласник, та на вимогу позивача сплатити йому частину вартості комбайна відповідач відмовився.

З посиланням на ст.ст. 183, 364 ЦК України вважає, що комбайн є неподільною річчю, а тому співвласник має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, яка відповідно до рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області становить 40 000 євро, що також підтверджено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, а тому в силу ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягає.

Крім того, позивач посилається на те, що комбайном з 2011 року користується лише відповідач, що також підтверджується рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2013 року. В кінці липня 2011 року позивач отримав відмову від ОСОБА_3 на його вимогу надати в користування комбайн для оброки землі сільськогосподарського призначення, яка належить позивачу. Оскільки його вимога не була задоволена, тому з посиланням на ст. 22 ЦК України вважає, що існують правові підстави для відшкодування збитків в формі упущеної вигоди за 2011-2016 роки, адже якби відповідач не чинив позивачу перешкоди в користуванні спільним комбайном, то позивач міг би обробляти по 1000-1500 га землі. При цьому позивач зазначив, що розмір таких збитків буде встановлено під час розгляду справи шляхом призначення експертизи (а.с.217,т.2 зворот).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 23 листопада 2017 року позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Пояснив, що в 2010 році вони спільно з відповідачем вирішили купити комбайн для використання в бізнесі, а грошові кошти безпосередньо сплачував він, однак не має відповідних чеків та доказів. Кожен з них сплатили по 40 000 євро, оскільки загальна вартість комбайну була 80 000 євро. В квітні 2010 року поїхали купувати комбайн, а ОСОБА_2 обіцяв віддати йому гроші за рішенням суду про стягнення заборгованості, а потім також домовлялися про повернення ? частини вартості комбайну, оскільки між ними стався конфлікт, в результаті якого відповідач вдарив його по голові кувалдою. З того часу відповідач гроші за комбайн не повертає, як не дає його і в користування. Пояснив також суду, що має землі сільськогосподарського призначення, які міг би обробляти цим комбайном, проте позбавлений такої можливості. Позивач зазначив, що в усній формі звертався до відповідача з вимогою про надання в користування спірний комбайн в липні-вересні 2010 року, липні - жовтні 2012 року, вересні-жовтні 2013 року, липні, жовтні 2014 року, липні-жовтні 2015 року, липні жовтні 2016 року, липні-жовтні 2017 року, а також звертався до поліції з цього приводу і 3-4 на рік приїздив особисто додому до ОСОБА_2 Однак всі його вимоги залишилися без задоволення.

Представник позивача адвокат ОСОБА_4 в судових засіданнях позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Вважав, що вартість комбайну в розмірі 80 000 євро доведена судовими рішеннями, а додатково йог вартість станом на час проведення експертизи буде доведена висновком експерта. Також і розмір збитків буде додатково встановлено шляхом проведення судових експертиз, про що подав відповідні клопотання (а.с.42,43 т.3).

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 23 листопада 2017 року позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Пояснив суду, що в 1990-х роках він почав займатися обробкою землі, створив СФГ та спільно з позивачем займалися бізнесом, мали товариські стосунки. В 2010 році ОСОБА_2 вирішив придбати новий комбайн замість старого, який він продав. Замовив комбайн в Німеччині, проте йому не вистачало коштів і приблизно 380 000 гривень він позичив у ОСОБА_1 без розписки. За комбайн заплатив 300 000 гривень та 5 000 гривень за його доставку, оскільки він був не на ходу (були лише 4 колеса та рама, не було навіть мотора). Коли привезли комбайн, то відповідач попросив ОСОБА_1 забрати документи на комбайн, а останній повідомив, що завіз їх на реєстрацію в Держтехнагляд в смт Солоне та поверне документи після того як ОСОБА_2 поверне йому борг. Потім ОСОБА_2 дізнався, що позивач має стосунки з його дружиною і повідомив, що припиняє з ним будь-які відносини. Нотаріально посвідчили договір позики та припинили спільний бізнес. Згодом ОСОБА_2 дізнався, що позивач є співвласником комбайну, оскільки записаний в реєстраційних документах як співвласник. До цього моменту він дозволяв ОСОБА_1 користуватися косилками та комбайном, а після цього він розлучився з дружиною, та спілкувався з позивачем виключно в судових засіданнях, оскільки ані до нього до додому, ані в офіс останній не приїздив, вимоги про спільне користування комбайном не предявляв. Інколи ОСОБА_2 бачив позивача в селі, оскільки там мешкає його мати, яку він провідував. В січні 2011 року, коли між ними були ще дружні стосунки, відповідач дозволяв позивачу користуватися спірним комбайном в будь-який час, а після цього позивач до нього не звертався з вимогами про надання комбайну в користування. Після грудня 2012 року вони взагалі не зустрічалися, а ОСОБА_2 дізнався про те, що є не одноособовим власником, а лише співвласником та розуміє, що позивач має таке ж право на користування комбайном як і він. Проте на час розгляду даної справи, також триває судовий розгляд справи про визнання ОСОБА_2 одноособовим власником спірного комбайну. Тому вважає, що необхідно дочекатися судового рішення по такій справі, а вже потім вирішувати питання про стягнення упущеної вигоди та вартості ? частини комбайну.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_5 в судових засіданнях позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Пояснив, що 01 квітня 2010 року був укладений договір купівлі-продажу комбайну між ОСОБА_2 та ПП «Техніка», а договір купівлі-продажу комбайну від 02 квітня 2010 року визнаний недійсним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, яке ще не набрало законної сили, оскільки оскаржене в апеляційному порядку. Вважав, що необхідно зупинити розгляд даної справи до отримання рішення суду апеляційної інстанції, проте відповідного клопотання не подав. Також пояснив, що рішенням суду не встановлено вартість комбайну в розмірі 80 000 євро, оскільки таке рішення суду ухвалено за участі зовсім інших осіб, аніж які є учасниками в даній справі. Тому вважав, що не можна приймати в якості доказу таке рішення суду, на яке посилається позивач та його представник в якості доказу вартості спірного комбайну. Офіційно ОСОБА_2 13 квітня 2010 року через банк «Аваль» за комбайн сплатив 163 000 гривень. Доводи сторони позивача про вартість комбайну в розмірі 80 000 євро вважав не доведеними. Також пояснив суду, що ОСОБА_2 розуміє той факт, що ОСОБА_1 є співвласником спірного комбайну та має право ним користуватися, проте з такими вимогами він не звертався, а відповідач не перешкоджав йому у користуванні таким майном, зазначивши в судовому засіданні, що відповідач не заперечує проти спільного з позивачем користування комбайном.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що знайомий з позивачем приблизно 10 років, працює у нього за домовленістю, допомагає його матері по господарству, та йому відомо лише зі слів самого позивача про те, що відповідач не надає йому в користування комбайн. Декілька раз на рік він спільно з позивачем бачив відповідача, бачив як вони між собою спілкувалися, проте про що саме говорили не чув, а лише потім ОСОБА_1 йому розповідав, що просив комбайн у ОСОБА_2, а останній відмовляв йому.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що знайомий з ОСОБА_1 з 2005 року та часто з ним приїздив в село Павлівка допомогти по господарству матері позивача. Одного разу позивач попросив його та ОСОБА_6 проїхатися по полям та пошукати ОСОБА_2 на комбайні. Свідок разом з ОСОБА_6 сиділи в машині під час розмови позивача та відповідача, а тому не чув про що саме вони говорили. Така ситуація повторювалася декілька раз. Також свідку зі слів самого ОСОБА_1 відомо, що комбайн коштує 80 000 євро, та що вони купили його спільно з ОСОБА_2 в 2010 році, а в 2011 році посварилися та вже не працювали разом. Протягом 2011-2016 років свідок спільно з позивачем та ОСОБА_6 по декілька раз на рік бачили як ОСОБА_2 на полях працював на комбайні, а ОСОБА_1 підходив до нього та вони сварилися між собою, іноді навіть доходило до бійки. Жодного разу відповідач комбайн позивачу не давав, іноді навіть не зупинявся на полі. Про що саме говорили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 між собою свідок не чув жодного разу.

Ухвалами суду від 15 травня 2013 року (а.с.93,т.1) від 19 грудня 2013 року (а.с.109,т.1) від 25 грудня 2014 року (а.с.205,т.1) від 06 вересня 2016 року (а.с.142а-143,т.2) провадження у справі зупинялося до набрання законної сили рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, а ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року ухвала про зупинення провадження була скасована (а.с. 169-170,т.2), провадження у справі відновлене (а.с.180,т.2).

Ухвалою від 20 лютого 2017 року було відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову (а.с.231.т.2), вказана ухвала була скасована ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року (а.с.29,т.3).

Ухвалою від 18 липня 2017 року було відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову (а.с.33-34,т. 3).

Ухвалою від 23 листопада 2017 року було призначено судову економічну та судову товарознавчу експертизу для визначення вартості спірного комбайну та розміру упущеної вигоди (а.с.120-124, т.3), а ухвалою від 10 травня 2018 року провадження у справі поновлено (а.с.140, т.3).

В судове засідання учасники справи не зявилися, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. Від представника позивача адвоката ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.163,т.3).

Ухвалою від 09 серпня 2018 року постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження у звязку з набранням чинності ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року.

У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксуваннясудового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку загального позовного провадження.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, заслухавши свідків, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПКУкраїни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року, з 15 грудня 2017 року ЦПК України набрав чинності в новій редакції.

Пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції 2017 року визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Оскільки позивач звернувся з позовом до суду до 15 грудня 2017 року, а провадження у справі було поновлено 10 травня 2018 року, тому розгляд справи необхідно здійснювати згідно положень ЦПК України в редакції 2017 року.

Спірні правовідносини сторін регулюються положеннями ЦК України.

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), а згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про реєстрацію машини зернозбирального комбайну «CLAAS LEXION 480», реєстраційний номер 22196АЕ, серії АБ №457964 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками цього рухомого майна (а.с.6,т.1) Оскільки частки у спільній власності не встановлені, то відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України вважається, що сторонам належить по ? частині спірного комбайну.

Також судом встановлено, що відповідно до вимог ст. 183 ЦК України комбайн «CLAAS LEXION 480», серійний номер 46601212, 2000 року випуску є неподільною річчю.

Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності , а якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином суд вважає, що відповідач як співвласник має право вимагати стягнення ? частини вартості спірного комбайну.

В уточненому позові позивач зазначає про те, що вартість спірного комбайну становить 80 000 євро, та що кожен зі сторін сплатив по 40 000 євро.

Проте судовими рішеннями, на які посилається позивач та його представник в якості доказу щодо вартості комбайну в розмірі 80 000 євро такий факт не встановлений судом. Дійсно, судові рішення містять посилання щодо сплати 80 000 євро за комбайн. Проте такі посилання містяться в описових частинах рішень, а не в мотивувальних, тобто не встановлені судами під час розгляду справ, а лише відображають посилання учасників справи, їх пояснення в цій частині. Крім того, судові рішення на які посилається позивач та його представник, ухвалені за участі іншого складу учасників, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України виключає наявність підстав для звільнення від доказування позивачем вартості спірного майна.

Суд не може прийняти в якості належного та допустимого доказу вартості спірного комбайну висновок експертного товарознавчого дослідження №28/0213 про оцінку транспортного засобу від 28 лютого 2013 року (а.с.60-66,т.1), згідно якого вартість комбайну становить 866 908 гривень 75 копійок, з огляду на те, що така експертиза була виконана на замовлення представника позивача, а не на підставі ухвали суду, що не було передбачено ЦПК України на час розгляду справи.

Крім того, під час розгляду справи, який триває понад пять років (справа була передана на розгляд іншому судді у звязку з відставкою головуючого судді Омелюх В. М. у вересні 2016 року, а також у звязку із зупиненням та відновлення провадження), позивачем та його представником 01 серпня 2017 року було подано клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи саме для визначення вартості спірного комбайну. При цьому представник позивача наполягав на тому, що без проведення судової експертизи неможливо встановити вартість спірного рухомого майна (а.с.42,43, т.3).

Вказане клопотання було задоволено судом ухвалою від 23 листопада 2017 року та справу направлено до експертної установи.

На адресу позивача судом 01 лютого 2018 року був направлений лист з рахунком на оплату експертизи, який ним не оплачений (а.с.134а,134б, т.3), а 19 квітня 2018 року на адресу суду надійшов лист експерта згідно якого оплата вартості автотоварознавчої експертизи не виконана, у звязку з чим матеріали справи повернені суду (а.с.135,т. 3).

Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Згідно ст. 13 цього Кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд вважає, що не здійснення позивачем оплати за проведення судової експертизи в частині визначення вартості спірного комбайну, є ухиленням від її виконання, а інших достовірних та допустимих доказів в цій частині позивач та його представник суду не надали. Також позивач не зазначив про те, що вартість комбайну може бути врахована судом згідно висновку експерта від 28 лютого 2013 року, а суд розглядає справи виключно в межах позовних вимог.

Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної компенсації ? частини вартості у майні, яку неможливо виділити та якою неможливо користуватися задоволенню не підлягають через не доведеність суду розміру вартості такого спірного майна, а саме: зернозбирального комбайну «CLAAS LEXION 480», реєстраційний номер 22196АЕ.

Вирішуючи позовні вимоги в частині вимог про відшкодування збитків в формі упущеної вигоди, суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Під час розгляду справи, який представником позивача 01 серпня 2017 року було подано клопотання про призначення судово-економічної експертизи щодо визначення середнього розміру чистого прибутку від використання в Солонянському районі Дніпропетровської області комбайну. При цьому представник позивача наполягав на тому, що без проведення судової експертизи неможливо встановити розмір можливого отриманого прибутку, а також визначити розмір упущеної вигоди позивача від неотримання комбайна в користування та отримання у звязку з цим збитків (а.с.42,43, т.3).

Вказане клопотання було задоволено судом ухвалою від 23 листопада 2017 року та справу направлено до експертної установи.

09 січня 2018 року на адресу суду надійшов лист експерта, згідно якого у Дніпропетровському НДІСЕ відсутні фахівці відповідної галузі знань в частині виконання судово-економічної експертизи щодо визначення середнього розміру чистого прибутку від використання в Солонянському районі Дніпропетровської області комбайну, які були зазначені в ухвалі від 23 листопада 2017 року (а.с.127,т.3), про що був повідомлений позивач (а.с.129, 129а, 144,145, т.3).

Від позивача або його представника будь-яких клопотань про призначення експертизи в інших експертних установах до суду не надходило.

Таким чином суду не доведено розмір збитків у вигляді недоотриманого прибутку за одноособове використання відповідачем зернозбирального комбайну «CLAAS LEXION 480», реєстраційний номер 22196АЕ протягом 2011-2016 років.

Попередній розмір збитків в сумі 1 904 992 гривні 50 копійок позивачем не обґрунтований.

Крім того, суд вважає, що під час розгляду справи позивачем та його представником не було доведено суду факт отримання ОСОБА_1 збитків в формі упущеної вигоди внаслідок позбавлення його права на користування спірним майном, оскільки такі факти були повідомлені лише позивачем та його представником. Свідки, які є працівниками позивача та фактично матеріально від нього залежать, в судових засіданнях хоча і намагалися надати суду пояснення в частині відмови ОСОБА_2 в наданні можливості позивачу користуватися комбайном, проте їх показання є лише показами з чужих слів, а особою яка їм повідомила такі обставини є сам позивач. Тому суд критично ставиться до показань таких свідків, які лише зі слів позивача знають про що саме розмовляли під час спільних зустрічей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Інших належних та допустимих доказів, в тому числі і письмових, стосовно фактів звернення позивача в липні-вересні 2010 року, липні - жовтні 2012 року, вересні-жовтні 2013 року, липні, жовтні 2014 року, липні-жовтні 2015 року, липні жовтні 2016 року, липні-жовтні 2017 року до ОСОБА_2 з вимогами про надання в користування комбайн суду не надано.

Надані висновки працівників поліції за фактами звернень ОСОБА_1 не можуть бути прийняті судом в якості доказів звернення позивача до ОСОБА_2 саме з вимогами про надання в користування спірного комбайну, оскільки не містять таких відомостей.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат ОСОБА_5 не заперечував той факт, що позивач має право як співвласник користуватися комбайном та пропонував укласти відповідну угоду з визначенням умов користування, проте суду не було надано доказів укладення такої угоди та порушення її умов з боку відповідача.

Тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги є недоведеними, а правові підстави для їх задоволення відсутні.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У звязку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 76-95, 109,141, 258,263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_1, РНОКПО суду не відомий) до ОСОБА_2 (52434, Дніпропетровська область, Солонянський район, с. Павлівка, вул. Щорса, буд. 2) про стягнення матеріальної компенсації вартості частки у майні, яку неможливо виділити та якою неможливо користуватися, відшкодування збитків в формі упущеної вигоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 21 серпня 2018 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина