Справа №173/2287/17
Провадження №2/173/339/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючої - судді Петрюк Т.М.

При секретарі - Рудовій Л.В

За участю: позивача - ОСОБА_1

Представника позивача - адвоката ОСОБА_2

Представника відповідача - адвоката ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша Кам'янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, та визначення частки у спільній сумісній власності ,-

ВСТАНОВИВ:

19.12.2017 року до суду звернулась позивач ОСОБА_1, з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, та визначення частки у спільній сумісній власності до відповідача ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Перша Кам'янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22.12.2017 року позовна заява залишена без руху та позивачу наданий строк для усунення встановлених судом недоліків.

10.01.2018 року позивачем усунені встановлені судом недоліки.

31.01.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.02.2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному провадженні без виклику сторін на 21 березня 2018 року .

13.03.2018 року відповідачем наданий відзив на позовну заяву.

21.03.2018 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву. Справу призначено до розгляду на 10 травня 2018 року.

10.05.2018 року проведене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду в судовому засідання на 11.07.2018 року.

11.07.2018 року справа не розглядалась в зв'язку з перебуванням судді у відпустці. Справу призначено до розгляду на 08.10.2018 року.

08.10. 2018 року у розгляді справи оголошено перерву в зв'язку з необхідністю виклику свідка. Справу призначено до розгляду на 29.11.2018 року.

Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

29 листопада 2018 року в судовому засідання оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати недійсним видане 28 вересня 2016 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким посвідчується, що спадкоємцем зазначеного в заповіті, посвідченим Тітовським С.І., приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 27.07.2013 року майна ОСОБА_6, 1956 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, - житлового будинку під номером 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 є відповідачка ОСОБА_4 та визначити належну йому ? частку будинку 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: в листопаді 2017 року йому з позовної заяви ОСОБА_4,до нього про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном та доданих до неї документів стало відомо, що 28.09.2016 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської нотаріальної контори видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким посвідчується, що спадкоємцем зазначеного в заповіті, посвідченим Тітовським С.І.. приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області 27.07.2013 року майна ОСОБА_6, 1956 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року є відповідач ОСОБА_4

Спадщина на яку видане дане свідоцтво складається з будинку 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, належного спадкодавцю згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 06.05.1991 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 2-999.

Право власності зареєстроване на паперових носіях 20.09.1991 року Верхньодніпровським БТІ в книзі: 2, номер запису 62. Загальна площа житлового будинку 45.2 кв.м., житлова площа -24.5 кв.м., вартість 25329 грн.

Вважає дане свідоцтво про право на спадщину недійсним, оскільки відповідачка не мала права на спадкування зазначеного в ньому будинку в цілому, так як даний будинок не належав на праві власності виключно ОСОБА_6, а був спільною сумісною власністю.

Так 15.08.1975 року ЗАГСОМ у м. Верхівцеве був зареєстрований шлюб між ним та ОСОБА_6, дошлюбне прізвище Білецька.

В подальшому 25.07.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області було зареєстроване розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_6, актовий запис № 30 від 25.07.2013 року.

06.05.19991 року, під час перебування у шлюбі, ним з ОСОБА_6,. за спільні кошти був придбаний на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 06.05.1991 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 2-999, житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами під номером, 29 по АДРЕСА_1 . Даний будинок був зареєстрований на його дружину ОСОБА_6 Проте, незважаючи на те, що будинок був зареєстрований на його дружину, він не її особистою власністю, а є їх спільною сумісною власністю відповідно до положень ст. 22 КпШС України.

Їх з дружиною права на даний будинок були рівними. При цьому розірвання шлюбу, яке мало місце 30.07.2013 року жодним чином не впливає на обсяг його прав щодо будинку.

На даний час за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом він безпідставно позбавлений свого права на майно, придбане в період шлюбу, що й стало підставою звернення до суду.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали за підставами, викладеними позовній заяві. Також позивач пояснив, що в 2004 році він. виселився з даного будинку. При його виселенні з будинку про розподіл спільного сумісного майна мови не було. Після того він в будинку не проживав. Бував у даному домоволодіння лише коли померла мати його бувшої дружини. А потім на похованні його дружини. Про порушення своїх прав дізнався лише з поданого до нього позову.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що позивач прохаючи визнати недійсним свідоцтво про право спадщину не зазначив жодної правової норми та жодної обставини, за якою воно повинно бути визнане недійсним. Тому підстав для задоволення позивних вимог в цій частині немає. Щодо позовних вимог про визначення позивачеві ? частину спірного домоволодіння, то для того, щоб визначити питання щодо розміру частки. Потрібно спочатку визнати у відповідності до законодавства майно спільною сумісною власністю подружжя. Також представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, державний нотаріус першої Кам'янської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилась. Подавши заяву про розгляд справи у її відсутність.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини

Як встановлено в судовому засіданні позивач та ОСОБА_6. перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.08.1975 року.

25.07.2013 року шлюб між ОСОБА_1, та ОСОБА_7, був розірваний, що посвідчується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

В період перебування ОСОБА_1, та ОСОБА_6, у шлюбі був придбаний будинок на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 06.05.1991 року Верхньодніпровською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за реєстровим № 2-999, був придбаний житловий будинок під номером 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1

Відповідно до ч.1.2 КпШС України, який був чинний на час придбання будинку,- Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином будинок під номером, 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 був набутий у спільну сумісну власність на той час подружжя ОСОБА_6.

Як вбачається з наданого суду паспорта позивача, 10.12.2004 року ОСОБА_1,. був знятий з реєстраційного обліку за даною адресою та з 16.12.2004 року по даний час зареєстрований в АДРЕСА_2.

З пояснень свідків ОСОБА_8, та ОСОБА_9,. в судовому засіданні встановлено, що подружжя ОСОБА_1 купили будинок у них. В подальшому вони проживали по сусідству та підтримували дружні стосунки. Подружжя ОСОБА_1 мали двох дітей. Близько років 15 тому ОСОБА_1,. залишив сім'ю та переїхав проживати до іншої жінки. ОСОБА_6,. залишилась з дітьми сама. Держала господарство. Вивчила сина. Забезпечила дітей житлом. Та постійно надавала їм продукти харчування. Коли ОСОБА_10,. йшов від ОСОБА_6,. він забрав автомобіль, а дружині залишив будинок. Після того довго в даному домоволодінні не з'являвся. ОСОБА_6,. з життя говорила, що цей будинок вона заповість онуці, так як та не має батька, і таким чином вона їй допоможе. ОСОБА_1, був на похованні ОСОБА_6, та потім на поминках. І на похованні, і на поминках всі говорили про те, що ОСОБА_6, склала заповіт на даний будинок на онуку ОСОБА_4. Тому всі, в тому числі і ОСОБА_1, знав про існування заповіту та про те, що будинок буде успадкований онукою.

Свідок ОСОБА_11,. в судовому засіданні пояснила, що вона добре знає позивача та його покійну дружину, так як раніше проживали по сусідству, перебували у дружніх стосунках. ОСОБА_1, пішов з сім'ї приблизно в 2000-2002 роках, забравши автомобіль. Після цього перший раз він з'явився в даному будинку, коли хоронили його тещу. Потім - як померла ОСОБА_6 Про те, що ОСОБА_6, склала заповіт на онуку і що остання успадкує будинок знали всі в тому числі і ОСОБА_1 про цю обставину вони навіть говорили коли їхали в електропоїзді на роботу невдовзі після смерті ОСОБА_6 Позивач був не проти того, щоб онука успадкувала будинок. Хто його підбурив на даний спір тепер їй невідомо.

З досліджених судом доказів встановлено наступне.

Спірний будинок за адресою АДРЕСА_1 був придбаний подружжям ОСОБА_6 в період шлюбу та був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6.

За договором купівлі - продажу зазначений вище будинок був придбаний на ім'я ОСОБА_6, та за нею було зареєстроване право власності на даний будинок. Цей факт був достовірновідомий позивачу.

Після припинення спільного проживання, при цьому суд визначає факт 2004 припинення позивача у зазначеному будинку 2004 роком. Так як саме в цей час відповідач знявся з реєстраційного обліку у спірному будинку і був зареєстрований за іншою адресою та не проживав у спірному будинку та з ОСОБА_6 Дані факти підтверджуються і показаннями свідків.

27.07.2013 року ОСОБА_12, склала заповіт, згідно якого все належне їй майно та все те, що буде належати їй на час смерті вона заповіла ОСОБА_4, що підтверджується копією заповіту.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_6, померла, про цей факт, а також було достовірно відомо позивачу, так як всі свідки, в тому числі і сам позивач вказують на те, що ОСОБА_1, був присутнім на похованні дружини та на поминках.

28.09. 2016 року ОСОБА_4, отримала свідоцтво про право на спадщину. На майно після смерті ОСОБА_6, а саме на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1

Прохаючи визнати дане свідоцтво про право на спадщину недійним позивач посилається на те, що вищезазначений будинок перебував у спільній сумісній власності його та його колишньої дружини, яка не припинилась ні в зв'язку з розірванням шлюбу, ні в зв'язку зі смертю його дружини. А свою частку у спільному майні подружжя він не визначав в зв'язку з тим, що вони з покійною дружиною ніколи не обговорювали питання розподілу майна, ніхто на його часту не претендував і його права не порушувались. А порушуватись його права стали тоді, коли ОСОБА_4, в 2017 році звернулась з позовом до суду про усунення ним перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Як вже зазначалось вище спірне домоволодіння дійсно перебувало у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_6.

Після розірвання шлюбу позивач не ставив питання про розподіл спільного майна подружжя чи про виділ його частки в спільному майні, мотивуючи це тим, що його права ніким не порушувались.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 20 СК України - До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Представником відповідача заявлене клопотання про застосування строку позовної давності.

Вирішуючи питання чи пропустив позивач строк позовної давності суд виходить з наступного.

Відповідно до положень абз.2 ч. 2 ст. 73 СК України - позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Суд погоджується з доводами представника позивача, що строк позовної давності потрібно обраховувати не з часу розірвання шлюбу так як позивач посилається на те, що питання між ним і його покійною дружиною з приводу розподілу майна ніколи не виникало і він не вважав своє право порушеним. Відповідачем на спростування цього факту будь-яких доводів не надано.

В свою чергу початком перебігу строку позовної давності суд вважає, не пред'явлення позову до позивача про усунення перешкод в листопаді 2017 році. А дату смерті його бувшої дружини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Так як на дану дату існували обставини про які позивачу, навіть як людині, яка не є фахівцем в галузі права, було достеменно відомі. Так, позивач знав, що право власності на будинок, придбаний ним і ОСОБА_6, в шлюбі, зареєстроване лише за ОСОБА_6 Позивачу було відомо про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_6 Розивачу було відомо про дату смерті ОСОБА_6 І позивачу було відомо про те, що після смерті ОСОБА_7, відрилась спадщина, яка підлягала успадкуванню спадкоємцями. Навіть, якщо позивач не знав про те, що його бувша, покійна дружина склала заповіт на ім'я відповідачки, хоч дана обставина спростовується показаннями свідків. Проте позивачу було достовірно відомо, що після смерті ОСОБА_6, спадкоємці за законом, а саме його діти успадкують належне покійній майно і ці обставини неодмінно настануть. Крім того позивачу також було відомо, що розірвавши шлюб із ОСОБА_6, він не входить до кола спадкоємців майнових прав покійної. Проте, після смерті ОСОБА_6, позивач питання щодо визнання за ним чи виділення йому частки із спільного майна подружжя не ставив, аж до 2017 року.

Таким чином з серпня місяця 2013 року до часу подання даного позову позивачем сплинув трирічний строк позовної давності щодо поділу спільного майна подружжя, яке включає і визначення розміру частки, який представник відповідача просить застосувати.

відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України - Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За даних обставин суд вважає за потрібне відмовити у задоволення позовних вимог про визначення за позивачем права на ? частину домоволодіння. розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в зв'язку зі спливом строку позовної давності.

При цьому суд також погоджується з тим, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права, так як в результаті поділу спільного сумісного майна подружжя позивач повинен був ставити вимоги про визнання на ним права власності або про виділ належної йому частки у спільному майні подружжя, які передбачені як нормами сімейного та і норами цивільного права. А визначення лише розміру частки не є способом захисту порушеного права і не захищає права позивача як співвласника спільного сумісного майна подружжя.

Враховуючи, що судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визначення позивачу частки у спільному майні подружжя, підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину у відповідності до положень ч. 1 ст. 1301 ЦК України також задоволенню немає.

Так як згідно оглянутої спадкової справи відповідач успадкувала майно на підставі заповіту складеного та посвідченого відповідно до положень закону. Заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк подала лише позивач. Таким чином право спадкування після смерті ОСОБА_6, відкрилось за заповітом і відповідачка є спадкоємцем за заповітом. Інші особи, які мали б право на обов'язкову частку у спадщині, заяв про прийняття спадщини у встановлений строк до нотаріальної контори не подали, що підтверджується матеріалами спадкової справи. За спадкодавцем у встановленому порядку зареєстроване право власності на спадкове майно. І на час відкриття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину дане право ніким не оспорювалось.

Єдиною підставою для визнання свідоцтва недійним, і лише в частині, а не в цілому, могло бути задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на частину майна як набутого в період шлюбу, але позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині. Крім того позивачем ставились вимоги про визначення частки. А не про визнання його права на часту у спільному майні подружжя.

Відповідно позовні вимоги про вислання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім'я відповідачки після смерті ОСОБА_6, задоволенню також не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України враховуючи, що судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача і не відшкодовуються за рахунок відповідача.

На основі ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Перша Кам'янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, м. Кам'янське вул. Медична, 3 Дніпропетровської області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого 28 вересня 2016 року державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, що спадкоємцем зазначеного в заповіті, посвідченого Тітовським С.В,. приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, 27.07.2013 року, житлового будинку під номером 29 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_1 та про визначення належної ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 з прилеглими до нього будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 в розмірі ? його частини - відмовити

Понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640-00 грн., покласти на позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського Апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХШ Перехідні положення ЦПК України апеляційна скарга подається через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність із редакцією Цього кодексу

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 09.12.2018 року

Суддя Петрюк Т.М.

Зареєстроване: 10.12.2018 року

Оприлюднене: 10.12.2018 року

Дата набрання законної сили: 09.01.2019 року