Справа № 569/9305/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді: Смолій Л.Д.

при секретарі: Хлуд. І.П.

за участю позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Банку України про стягнення ненарахованої заробітної плати та інших виплат, які відносяться до додаткової заробітної плати відповідно до трудового законодавства, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_3 банку України про визнання дії ОСОБА_3 банку України із зменшення посадового окладу ОСОБА_1 відповідно до наказів відповідача від 22.04.2016 року № 1703-к та від 31.03.2017 року № 960-к незаконними, стягнення з ОСОБА_3 банку України на користь ОСОБА_1 різницю в посадових окладах за період з 22.04.2016 року по 10.11.2017 року в розмірі 35 719 грн. 00 коп, стягнути з ОСОБА_3 банку України на користь ОСОБА_1 різницю між виплаченою та належною до виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 7 070 грн. 00 коп., зобовязання ОСОБА_3 банку України здійснити перерахунок та виплату індексації оплати праці ОСОБА_1 за період з 22.04.2016 року по 10.11.2017 року виходячи з посадового окладу встановленого наказом ОСОБА_3 банку України від 01.10.2015 року № 294-к в розмірі 8200 грн., зобовязання ОСОБА_3 банку України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки та виплати компенсації за невикористані відпустки, виходячи з посадового окладу встановленого наказом ОСОБА_3 банку України від 01.10.2015 року № 294-к в розмірі 8200 грн.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що починаючи з 06.11.2006 р. по 10.11.2017 р. перебував у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_3 банком України і обіймав посади юрисконсульта І категорії та з 04.05.2011 р. головного юрисконсульта Управління ОСОБА_3 банку України в Рівненській області. 28.12.2015 р., позивач був незаконно звільнений з посади головного юрисконсульта Управління ОСОБА_3 банку України в Рівненській області за п.1 ст. 40 КЗпП України та в подальшому поновлений на зазначеній посаді згідно постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 р., справа № 817/75/16.

На виконання вищезазначеного рішення суду відповідач видав наказ ОСОБА_3 банку України від 22.04.2016 р. № 1650-к згідно якого позивач був поновлений на попередній посаді з 28.12.2015 р. із збереженням раніше встановлених умов оплати праці, тобто на умовах оплати праці, передбачених наказом ОСОБА_3 банку України від 01.10.2015 р. № 294-к з посадовим окладом в розмірі 8200 грн.

Одночасно із наказом про поновлення на посаді, відповідач видає наказ ОСОБА_3 банку України від 22.04.2016 р. № 1703-к «Про встановлення розмірів посадових окладів деяким працівникам ОСОБА_3 банку України», відповідно до якого, позивачу встановлювався новий, зменшений посадовий оклад в розмір 6169 грн.

У період з 28.12.2015 р. по 21.04.2016 р. відповідач не видавав жодних інших наказів, які стосувалися оплати праці позивача.

В подальшому, відповідно до наказу ОСОБА_3 банку України від 31.03.2017 року № 960-к, позивачу з 01.04.2017 року був встановлений посадовий оклад в розмірі 6786 грн.

Зазначає також, що відповідач у 2016 р. не здійснював будь-якої зміни (збільшення чи зменшення) обсягу посадових обовязків позивача і відповідно, посадова інструкція позивача не змінювалася, що підтверджується листом відповідача від 13.12.2017 року № 17-0008/83795. А отже, враховуючи той факт, що будь-яких змін в обсязі посадових обов'язків, рівня відповідальності, складності виконуваних завдань і робіт, кваліфікації, досвіду роботи та результатів діяльності позивача не відбулося - зменшення розміру посадового окладу позивач вважає безпідставним і незаконним.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам.

Представник відповідача ОСОБА_3 Банку України ОСОБА_2, в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, подав до суду відзив на позов та клопотаня про застосування строків позовної давності, за яким просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що між сторонами фактично існує спір про визнання неправомірною зміни істотних умов праці. До таких вимог застосовується строк позовної давності у три місяці з дня коли особа дізналась про порушення своїх прав, що передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Зазначає, що вказаний строк ОСОБА_1 пропущено, оскільки про зміну істотних умов праці позивач дізнався 22.04.2016 року, шляхом ознайомлення його з наказом № 1703-К «Про встановлення розмірів посадових окладів деяким працівникам ОСОБА_3 банку України» працював за новим умовами праці тривалий час, був звільнений з роботи відповідно до наказу ОСОБА_3 банку України від 07.11.2017 р. за угодою сторін.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно зясувавши обставини, якими сторони обгрунтовують свої вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 114-к від 04.05.2011 року ОСОБА_1 призначено на посаду головного юрисконсульта Управління ОСОБА_3 Банку України в Рівненській області з 05 травня 2011 року. (а.с. 14)

Відповідно до наказу Управління ОСОБА_3 Банку України в Рівненській області № 294-к від 01 жовтня 2015 року «Про встановлення розмірів посадових окладів(тарифних ставок) працівникам Управління ОСОБА_3 Банку України в Рівненській області» ОСОБА_1 встановлено з 01 жовтня 2015 року посадовий оклад у розмірі 8200 гривень. (а.с.28)

З копії трудової книжки позивача та копії наказу Управління національного банку України в Рівненській області № 392-к від 28.12.2015 року вбачається, що відповідно до наказу № 392-к від 28.12.2015 року ОСОБА_1 було звільнено 28.12.2015 року у зв»язку із скороченням штату працівників за ч. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с.19, 24).

Судом встановлено, що на підставі постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 17.03.2016 р. (справа № 817/75/16) ОСОБА_1 наказом № 1560-к від 22.04.2016 року було поновлено на роботі на посаді головного юрисконсульта Управління ОСОБА_3 банку України в Рівненській області з 28 грудня 2015 року із збереженням раніше встановлених умов оплати праці. Із вказаним наказом позивач ознайомлений 25 квітня 2016 року, про свідчить його підпис у наказі. (а.с.27)

Наказом від 22.04.2016 року Управління ОСОБА_3 банку України в Рівненській області № 1703-к «Про встановлення розмірів посадових окладів деяким працівникам ОСОБА_3 Банку України ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад у розмірі 6169 гривень з 22.04.2016 року. З вказаним наказом позивача ознайомлено 25.04.2016 року, про що свідчить його підпис у наказі.

Позивач вважає вказані зміни зі зменшення посадового окладу незаконними, обґрунтовуючи свою позицію ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Водночас представником відповідача стверджується дотримання процедури зміни істотних умов праці ОСОБА_1 А отже суд приходить до висновку, що між сторонами існує спір стосовно правомірності зміни істотних умов праці позивача та дотримання процедури такої зміни.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Із наказом управління ОСОБА_3 банку України в Рівненській області № 1703-к «Про встановлення розмірів посадових окладів деяким працівникам ОСОБА_3 Банку України яким ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад у розмірі 6169 гривень з 22.04.2016 року позивача було ознайомлено 25.04.2016 року, за вирішенням трудового спору ОСОБА_1 звернувся 21 травня 2018 року, з пропуском тримісячного строку звернення до суду. Клопотання про поновлення вказаного строку позивачем не подано, поважних причин його пропуску на зазначено.

Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 зазначив, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному звязку з положеннями статей 1, 12 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (зі змінами) необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення не нарахованої заробітної плати у даному випадку є похідними від вимог про визнання дій ОСОБА_3 банку України зі зменшення посадового окладу ОСОБА_1 незаконними, строк звернення до суду з якими позивачем пропущено, то посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013, як на підставу звернення до суду без обмеження будь-яким строком суд вважає безпідставним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ч. 1 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ст. 9 ЦК України визначено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 276 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, ст. 233 КЗпП України, ст.ст.4, 12, 13, 76-80, 81, 258-259, 263, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Банку України про стягнення ненарахованої заробітної плати та інших виплат, які відносяться до додаткової заробітної плати відповідно до трудового законодавства - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Рівненського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

ОСОБА_1, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1

ОСОБА_3 України, м.Київ, вул. Інститутська, 9, ідентифікаційний код юридичної особи 00032106.

Суддя -