22-ц/775/154/2018(м)
Головуючий у 1 інстанції Д»яченко Д.О.
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

01 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Мироненко І.П., Баркова В.М.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», третя особа - служба у справах дітей Маріупольської міської ради по Приморському району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду Донецької області, ухвалене 27 грудня 2017 року у місті Маріуполі Донецької області,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаними позовними вимогами. В обґрунтування позову вказала, що на підставі договору купівлі-продажу, затвердженого приватним нотаріусом Трухіною І.Г., 26.03.2009 року, відповідач ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 та є її власником. З моменту придбання квартири за згодою власника в квартирі зареєстровані її колишній чоловік, вона та їх неповнолітня дочка. З 2013 року колишній чоловік у квартирі не мешкає. Відповідач ОСОБА_2 також не проживає у квартирі. 19.08.2017 року працівниками Маріупольського РЕС ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» за заявою відповідача ОСОБА_2 була відключена подача електроенергії в квартиру. Вважає, що такими діями відповідач ОСОБА_2 створює перешкоди у користуванні квартирою їй та її дитині, тому просить суд усунити такі перешкоди шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 відключати вищевказану квартиру від електричних мереж та зобов'язати ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» відкрити на її ім'я окремий особистий рахунок.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалено заходи забезпечення позову у вигляді зобов'язання ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» провести підключення електричної енергії в квартирі АДРЕСА_1 скасувати після набрання рішенням законної сили.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати частково, в частині відмови у позовних вимогах до відповідача ОСОБА_2, ухвалити рішення про усунення перешкод для неї та її дочки ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_2 шляхом заборони останньому вимикати вищевказану квартиру від електричних мереж. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд дійшов невірного висновку про те, що позивач та її неповнолітня дочка не є членами сім'ї ОСОБА_2, не є особами, які постійно проживають разом із власником квартири, не ведуть з ним спільне господарство. Під час вирішення даної справи, суд першої інстанції повинен був застосувати норми закону, що регулюють права мешканців на достатні умови проживання та користування квартирою, що знаходиться у приватній власності, та зробити єдиний висновок про те, чи має право відповідач обмежувати право проживання позивачки та її дочки шляхом відключення житла від електричних мереж, що судом зроблено не було.

Відповідач ніколи не заявляв вимог щодо визнання позивача та її дочки особами, які втратили право користування квартирою, про усунення будь-яких перешкод у користуванні власністю і не ставив питання про їх виселення в судовому порядку. Таким чином, висновки суду першої інстанції відносно порушення з боку позивачки та її дочки права власності відповідача є необґрунтованими. У зв'язку з цим, позивачка та її дочка на законних підставах проживають та користуються квартирою відповідача, і відповідно мають право на достатні та необхідні умови проживання.

Суд першої інстанції залишив поза увагою та не дав належної оцінки висновкам спеціалістів служби у справах дітей Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, відповідно до яких неправомірні дії відповідача, пов'язані з відключенням у квартирі електроенергії, створюють для неповнолітньої дитини неналежні умови для проживання, розвитку та навчання.

Представник відповідача ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому вказував, що оскаржуване рішення суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування немає.

У відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, суд розглядає справу у відсутності позивача ОСОБА_1, яка надала заяву про розгляд справи без її участі та без участі її представника, та у відсутності відповідачів ОСОБА_2, ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», які повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи рекомендованою поштою та телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм апеляційного суду за № 296, факсограмою, та без участі представника третьої особи - служби у справах дітей Маріупольської міської ради в Приморському районі, також факсограмою повідомленого про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді, заперечення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_4, яка просила залишити рішення без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2009 року є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.6)

В спірній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 - колишня дружина сина відповідача - ОСОБА_5 та її донька ОСОБА_6 , яка є онукою відповідача ОСОБА_2

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано 09.04.2013 року (а.с.8). Як пояснила в суді позивач, колишній чоловік ОСОБА_5 виїхав зі спірної квартири після розірвання шлюбу, і з тих пір і по даний час проживає за іншою адресою.

Вирішуючи спір, суд прийняв до уваги встановлені обставини та норми права, що регулюють такі правовідносини.

Так, ч.1 ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника квартири, які проживають разом із ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та її донька не являються і не були членами сім'ї власника житла.

Отже, такий висновок суду є обґрунтованим з урахуванням встановлених обставин, і не спростований позивачем. Тому погодитися із доводами апеляційної скарги, в яких позивач вказує на порушення судом норм матеріального права у зв'язку із застосуванням статей 317, 383, 391, 405 ЦК України та 64 і 150 ЖК України, неможливо, оскільки цими нормами суд керувався саме у відповідності до встановлених правовідносин. Безпідставними є посилання позивача в апеляційній скарзі на необхідність вирішення спору відповідно до правил статті 156 ЖК України, оскільки вказана норма регулює відносини між членами родини власника і власником житла, а судовим рішенням правильно встановлено про відсутність такого зв'язку між сторонами.

Згідно з інформацією ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», наданою ОСОБА_1, відключення електроенергії в квартирі АДРЕСА_1 було виконано у зв'язку з письмовою заявою уповноваженої особи, діючої на підставі довіреності (а.с. 12.)

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи наведене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач безпідставно звернулася з даним позовом до власника житла ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні жили приміщенням шляхом заборони відповідачу відключати електроенергію в його квартирі, оскільки останній діяв в межах своїх законних прав щодо користування та розпорядження своєю власністю.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що вона оплачує електроенергію, на підтвердження чого долучила до справи копії платіжних документів про оплату боргу за електропостачання, не впливають на правильність рішення суду, оскільки зі справи вбачається, що особовий рахунок №4864-14 за адресою спірної квартири оформлений на власника житла - ОСОБА_2, підтверджень щодо будь-яких договорів з власником квартири про порядок споживання та оплати електроенергії позивачем не надано. Разом з тим, абз.1,2 пункту 3 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26.07.1999 року, визначено, що споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем та енергопостачальником. Договірні відносини у енергопостачальника існують та належним чином оформлені з відповідачем, при цьому останній, як власник, має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

З тих же підстав неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції належної оцінки акту обстеження умов проживання неповнолітньої ОСОБА_6 від 11.10.2017 року, проведеного головними спеціалістами служби по справах дітей Приморської районної адміністрації за заявою ОСОБА_1, і яким встановлено невідповідність умов проживання доньки позивача нормам. Рішенням суду встановлено, що дії відповідача є правомірними. Та обставина, що відповідач ніколи не заявляв вимог про виселення позивача, або інших вимог щодо захисту своєї власності від бу-яких порушень з боку позивача, і на яку посилається в скарзі ОСОБА_1, не має значення для вирішення справи, оскільки власник реалізує свої права на власний розсуд в межах закону. Окрім того, судом правильно враховано норми міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 березня 2018 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко

В.М. Барков