Справа №461/7203/18&?п;
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року Галицький районний суд м. Львова

у складі головуючого судді Фролової Л.Д.,

за участі:

секретаря судового засідання Збожної О.Р.,

позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Нанівської М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львова в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із відповідним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач по справі, яка є її дочкою, не виконує свої батьківські обов'язки щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. Онука фактично проживає з позивачкою, де отримує належний догляд, виховання та забезпечення. Розпорядженням органу опіки та піклування ОСОБА_1 призначена опікуном дитини. Відповідач ОСОБА_5 проживає окремо від позивача та дочки, зловживає алкоголем, не піклується про дитину з її народження. Просить суд позбавити відповідача батьківських прав та стягнути з останньої аліменти на свою користь на утримання дитини у твердій грошовій сумі - 1944,00 грн.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що дитина постійно проживає з нею, перебуває під наглядом та опікою.

Представник органу опіки та піклування - Галицької районної адміністрації в судовому засідання пояснила, що задоволення позову та позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав буде в інтересах дитини. Позивач належним чином дбає про онуку, є її опікуном.

Відповідач до суду не прибула, хоча була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відзиву на позов, повідомлення про поважні причини неявки чи заяви про розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Тому, відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_5. Відомості про батька дитини записані відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України, за заявою матері.

Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради, як органом опіки та піклування, наданий суду висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав. У висновку зазначено, що неповнолітній дитині ОСОБА_6 розпорядженням голови районної адміністрації від 26 червня 2017 року наданий статус дитини, позбавленої батьківського піклування та призначено ОСОБА_1 опікуном. Позивач та неповнолітня дитина проживають разом за адресою: АДРЕСА_1. У висновку районна адміністрація вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав.

Згідно з листом № 124 від 14 вересня 2018 року 4-ї міської клінічної лікарні м. Львова, ОСОБА_6 перебуває на обліку в установі охорони здоров'я. Мати дитини не слідкує за станом здоров'ям, батьківські обов'язки виконує баба - ОСОБА_1

ОСОБА_6 навчається у 8 класі Середньої загальноосвітньої школи № 9 м. Львова, де їй надана характеристика. Згідно з інформацією директора та класного керівника, дитина виховується бабою ОСОБА_8 та дідом ОСОБА_9, які приділяють значну увагу вихованню онуки та створили належні житлово-побутові умови. Позивач підтримує зв'язок з класним керівником та систематично відвідує батьківські збори.

В акті обстеження умов проживання від 26 червня 2017 року, складеному відділом у справах дітей, зазначено, що ОСОБА_6 проживає спільно з ОСОБА_1 та ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1. В квартирі створені належні умови проживання, є всі необхідні меблі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду повідомила, що вона є дружиною брата позивачки. Відповідач по справі не піклується дитиною з її народження, зловживає спиртними напоями, не працює, не відвідує дитину, грошей та її утримання не надає, не цікавиться здоров'ям і навчанням дочки. З позивачем ОСОБА_6 проживає в нормальних умовах, всім забезпечена.

Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_12 надала покази, згідно з якими вона перебуває у родинних стосунках з позивачем з 2008 року. Зазначила, що ОСОБА_1 повністю займається вихованням онуки, мати дитини - ОСОБА_13, не працює, зловживає спиртними напоями, дочку відвідує приблизно один раз на рік. На утримання дитини грошей не надає, а навпаки просить гроші у позивача. ОСОБА_1 створила належні умови проживання та навчання, має добрі стосунки з онукою.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

За приписами частини четвертої статті 167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим.

Усі встановлені судом обставини справи дають ґрунтовні підстави для висновку, що відповідач, починаючи з моменту народження дитини, залишив її на виховання позивачеві без коштів на утримання, здоровий фізичний та моральний розвиток і зростання. Подібні дії у сукупності свідчать про свідоме та винне нехтування своїми батьківськими обов'язками. Крім того, відповідач злісно ухиляється від своїх батьківських обов'язків по матеріальному утриманню дитини, не сплачує аліментів, не забезпечує законних прав дитини на нормальні умови життя. Вихованням, утриманням та розвитком дитини займається позивач - ОСОБА_1

З урахуванням викладеного, а також висновку органу опіки та піклування, суд вважає за необхідне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав.

Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини (частина друга статті 166 СК України).

У статті 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтями 183 та 184 СК України встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

В силу ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Тобто державою для дитини встановлена мінімальна гарантія, що бути необхідною та достатньою для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання дитини у частці від заробітку або доходу відповідача.

Визначення аліментів у частці від заробітку або у твердій грошовій сумі є правом суду, яке реалізується на підставі аналізу досліджених доказів, а тому ухвалення рішення про їх стягнення у частці від доходу відповідача за наявності заяви стягувача про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі не є виходом за межі позовних вимог у розумінні ч.1 ст. 11 ЦПК України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн.

Крім того, у зв'язку зі звільненням ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання позову в частині стягнення аліментів та задоволенням цієї вимоги судом, з відповідача слід стягнути збір у встановленому законом розмірі 704,80 грн. на користь держави.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини заробітку (доходу) останньої щомісячно, але не менше 50 (п'ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ДСА України судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 29 листопада 2018 року

Повний текст рішення буде виготовлений 07 грудня 2018 року.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.Д.Фролова