Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/17528/17
Номер провадження 22-ц/824/1123/2018
Головуючий у суді першої інстанції Н.О. Яровенко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
28 листопада 2018 року місто Київ

Номер справи 755/17528/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_4

відповідач Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року,ухвалене у складі судді Яровенко Н.О., в приміщенні Дніпровськогорайонного суду м.Києва, о 14год. 20хв., повне рішення складено 20 липня 2018 року,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_6, про визнання незаконним і скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування зазначила, що на підставі ордеру №1768, виданого 04 жовтня 1989 року Дніпровською районною радою народних депутатів, їй на сім'ю у складі 4-х осіб було надано службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 липня 2016 року надана їй квартира була виключена зі складу службових. 02.08.2017 року вона звернулася до відповідача із заявою про приватизацію цієї квартири, у якій на той час були зареєстровані і проживали 4 особи: вона, її чоловік, донька та син, які відмовилися від участі у приватизації і не заперечували проти приватизації квартири тільки позивачем. Рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 серпня 2017року №43-1048, їй було відмовлено у приватизації вказаної квартири. Вважаючи своє право порушеним, ОСОБА_4 просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 серпня 2017року №43-1048, а також зобов'язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію передати їй у власність шляхом приватизації спірну квартиру. Покласти на відповідача витрати про сплаті судового збору.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_6, про визнання незаконним і скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, ненадання вірної оцінки доказам наданим позивачем, не вставлення фактів, які мають суттєве значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову не навів належним чином мотивів з яких вважав позовні вимоги необґрунтованими. Суд відмовляючи у позові не взяв до уваги те, що чоловік позивача та її діти не відмовилися від приватизації на її користь, а відмовилися від участі у приватизації та не заперечували від здійснення приватизації квартири на її користь. Суд не взяв до уваги, що чинне законодавство не зобов'язує громадян приватизувати житло, однією з умов приватизації є згода між членами сім'ї, а не їх спільна участь в приватизації.

Вказала, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції помилково вважав, що відмова від приватизації житла з метою в подальшому використати своє право для приватизації іншого житла чинним законодавством не заборонена. Суд безпідставно зазначив у рішенні, що реалізація права позивача на приватизацію без участі інших осіб порушить їх право на користування квартирою, оскільки це повністю суперечить ч.1 ст. 7 закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Суд не з'ясував дійсних обставин справи щодо втрати ОСОБА_7 права на користування спірною квартирою.

Суд не встановив дійсних обставин справи щодо проживання у спірні квартирі малолітніх дітей, та помилково взяв до уваги акт обстеження умов проживання від 24.03.2017 року та не взяв до уваги доводи позивача про те, що малолітні діти не проживали і не проживають у квартирі, вони мають інше постійне місце проживання.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити її з викладених підстав.

Відповідач Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація явку свого представника в судове засідання апеляційної інстанції не забезпечила, судову повістку - повідомлення отримала у відповідності до вимог закону, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Третя особа ОСОБА_6 у судове засідання не з'явилася, судову повістку - повідомлення отримано у відповідності до вимог закону, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від зазначених осіб не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивача відповідач та третя особа не скористалися.

З урахування зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача та третьої особи з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, положень наведених норм спеціального закону, суд дійшов висновку про те, що відповідач в розрізі даного спору діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому суд не вбачав визначених законом підстав для задоволення позову.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, він відповідає встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, 04 жовтня 1989 року виконавчим комітетом Дніпровської районної ради народних депутатів ОСОБА_4 видано ордер № 1768 на право заняття службової трикімнатної квартири, загальною площею 49.1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2, на сім'ю з 4-х осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_8.(чоловік), ОСОБА_9 (донька), ОСОБА_8 (син).

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 липня 2016 року №352 вказана квартира, у якій проживала ОСОБА_4 із сім'єю з 7 осіб, виключена зі складу службових.

Відповідно до довідки форми №4, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» 26 липня 2017 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, постійно проживають: ОСОБА_4, ОСОБА_10 - чоловік, ОСОБА_9 - донька, ОСОБА_8 - син.

02 серпня 2017р. ОСОБА_11 звернулася до Відділу (орган) приватизації державного житлового фонду Дніпровської у м. Києві районної державної адміністрації із заявою про оформлення передачі їй у приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_2.

22 грудня 2016 року іншими зареєстрованими на той час у вищевказаній квартирі особами - ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_8 складено нотаріально посвідчені заяви, згідно яких дані особи заявляли, що вони не заперечують проти приватизації вищевказаної квартири позивачем та підтвердили, що не брали участі у приватизації жодного з об'єктів державного житлового фонду. Ці заяви були долучені позивачем до її заяви про оформлення передачі їй у приватну власність квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22 серпня 2017 року №43-1048 відмовлено ОСОБА_4 та членам її сім'ї в приватизації квартири АДРЕСА_2, з посиланням на те, що заява про відмову від участі в приватизації на користь інших членів сім'ї не передбачена чинним законодавством.

У рішенні також зазначено, що ОСОБА_6 (невістка позивача), яка вибула з місця реєстрації 12 червня 2017 року, вважається тимчасово відсутньою (ч.1 ст.71 ЖК України), а квартира була виключена зі складу службових складом сім'ї з 7 осіб, у тому числі неповнолітніх - ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_2, які постійно проживають у даній квартирі, отже їх батьками свідомо здійснено зняття малолітніх дітей з реєстрації, чим порушено право дітей на приватизацію житла.

Так, відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами третьою, п'ятою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється відповідно до Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Положення про порядок передачі квартир (домоволодінь) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56.

Згідно з пунктом 18 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати зайняту ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації по оформленню документів, де одержує бланк заяви та відповідну консультацію.

Згідно з пунктом 5 статті 5, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин має право приватизувати зайняте ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою оплатою один раз. Безкоштовна передача житла здійснюється в розрахунку 21 кв.м загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв. м на сім'ю.

Передача зайнятих квартир (домоволодінь) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають в даній квартирі, в тому числі і тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються при наявності заяви громадянина.

У разі приватизації житла, у якому постійно проживають на законних підставах також неповнолітні діти, потрібна письмова заява їх законного представника щодо згоди на приватизацію з урахуванням інтересів неповнолітніх, при цьому відповідно до положень чинного законодавства не передбачена необхідність письмової згоди неповнолітньої особи, а достатньо тільки згоди батьків, також не передбачена згода на приватизацію від органу опіки та піклування.

Отже, закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ (частина друга статті 1 Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом (ч. 10, 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно із частиною третьою статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з системного тлумачення змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, виходячи з наведених вище норм права та їх системного аналізу, вірно вважав, що діючим законодавством, яке регулює порядок передачі квартир у власність громадян, в разі, якщо в ній постійно мешкають дві та більше особи, передбачена передача квартир в спільну сумісну або часткову власність всіх осіб, що в ній постійно мешкають, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло.

На час ухвалення рішення про відмову у приватизації квартири, за ОСОБА_6 (не дивлячись на те, що вона знялась з реєстрації) зберігалось право користування даною квартирою. Доказів на підтвердження того, що таке право нею було утрачено відділу приватизації подано не було.

Доведеним є те, що на час прийняття Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією рішення про виключення спірної квартири із складу службової у ній були зареєстровані 7 осіб, що підтверджується довідкою форми №3 за відповідний період - квітень 2016 року (а.с.39). Однак вже станом на січень 2017 року у спірній квартирі було зареєстровано 6 осіб (а.с.38), а на дату звернення позивача до відповідача із заявою про приватизацію у спірній квартирі було зареєстровано 4 особи.

При цьому, ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_8 відмовилися від приватизації вказаного житла, та своїми заявами підтвердили, що не брали участі у приватизації жодного з об'єктів державного житлового фонду. Такі дії цих осіб дають підстави вбачати, що вони зберігають за собою право у подальшому використати його на безоплатну приватизацію житла, без врахування квартири АДРЕСА_2 та надлишків в ній, в разі використання права на приватизацію зазначеної квартири лише позивачем.

Так, у Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності.

Основоположні принципи здійснення права володіти своїм майном сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрало чинності для України з

11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Колегія суддів вважає, що зазначена поведінка позивача та осіб, що подали вищевказані заяви свідчить про зловживання наданими їм законом правами на отримання від держави безоплатного житла. Суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що такі дії мешканців спірної квартири суперечать положенням частин 1-3 ст.13 ЦК України, оскільки спрямовані на штучне звуження права на безоплатну приватизацію певної квартири, з метою реалізації такого права щодо іншого житла, та можуть порушити права інших осіб.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги у тому, що суд помилково вважав порушеними права малолітніх дітей на безоплатне отримання житла, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем надано акт обстеження умов проживання дитини від 04 серпня 2017 року, з якого вбачається що малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживають з батьками у АДРЕСА_3.

Проте у акті не зазначено, кому на праві власності належить вищезазначена квартира і на якій правовій підставі вказані в акті особи проживають в ній.

Разом з тим, із повідомлення про місце реєстрації осіб від 31.10.2016 року вбачається, що малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 разом з батьками зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5. Відомості щодо власника квартири не зазначені (а.с.23).

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конституцією України у статті 47 гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Позивачем не підтверджено відсутність порушення прав малолітніх дітей на житло у разі передачі спірної квартири у власність лише їй. Оскільки станом на час прийняття Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією рішення про виключення квартири АДРЕСА_4 з числа службових, малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були зареєстровані у спірній квартирі, а отже мали право на безоплатну приватизацію житла. Натомість матеріали справи не містять доказів того, що діти матимуть право на безоплатну приватизацію житла за адресами свого теперішнього місця реєстрації та проживання.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду матеріали справи не містять. Таких доказів не додано ОСОБА_4 до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції і у ході розгляду справи.

Отже, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Так, відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається, ОСОБА_4 в силу зазначених норм закону, не надала суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції доказів у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження того, що відповідачем було порушено надане їй законом право на приватизацію житла, такі твердження лише є припущеннями. Відповідач в розрізі даного спору діяв на підставі та в межах повноважень, а також у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому суд вірно не вбачав визначених законом підстав для задоволення позову.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у своїй сукупності доводи апеляційної скарги зводяться до підстав викладених ОСОБА_4 у позовній заяві. Такі доводи були предметом розгляду суду першої інстанції. Їм надано належну оцінку та обґрунтовано відмову у їх прийнятті судом.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 рокузалишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 07 грудня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна