ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/666/18 Номер провадження 22-ц/814/167/18Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О.С. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Прядкіної О.В., Хіль Л.М.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 серпня 2018 року у складі судді Предоляк О.С.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

В лютому 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом та посилаючись на обставини набуття спірного майна за час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2, просила визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку її поділу визнати за сторонами право власності на 1/2 частку квартири за кожним.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 серпня 2018 року позов задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1986,56 грн. у повернення сплаченого судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира була придбана за час шлюбу сторін, під час розгляду справи відповідачем не було доведено факту придбання квартири за особисті кошти, а тому на спірне майно поширюється правовий статус спільної власності подружжя.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав до Апеляційного суду Полтавської області апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення - визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив всі обставини у справі та не взяв до уваги, що квартира була придбана ним за особисті кошти, одержані від продажу квартири АДРЕСА_3, яка була набута до шлюбу з позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі частини 5 статті 31 ЦПК України у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Полтавської області та утворення апеляційного суду в апеляційному окрузі справу передано до Полтавського апеляційного суду.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено та підтверджується наявними доказами, що з 20 липня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 жовтня 2017 року.

27 грудня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. за реєстровим № 14038, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3

Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 112284201 від 31.01.2018 року право приватної власності на 1/1 частку вказаної квартири зареєстроване за ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з презумпції спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, та рівності часток дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень статей 60, 61, 70, 71 СК України.

Колегія суддів повною мірою з таким висновком місцевого суду погодитись не може з огляду на наступне.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За нормами статті 57 СК України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте нею, ним до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; житло, набуте за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (стаття 57 СК України).

Той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей (частина 1 статті 59 СК України).

Аналіз статті 60, пункту 3 частини 1 статті 57 СК України дає підстави для висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто джерелом набуття майна, та у разі набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за особисті кошти, таке майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 27 грудня 2004 року за домовленістю сторін продажна вартість спірної квартири складає 8938 грн.

В частині визначення вартості спірної квартири вказаний договір купівлі-продажу ніким не оспорювався та виходячи з презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) є дійсним.

Згідно витягу з Державного реєстру правочинів № 575219 від 27.12.2004 р. вказаний правочин було вчинено, посвідчено приватним нотаріусом Веселовським А.Г. та зареєстровано у реєстрі 27 грудня 2004 року об 11 год. 33 хв.

Разом з тим, з витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 574454 від 27.12.2004 р. та договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2004 року також посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г., убачається, що 27 грудня 2004 року о 10 год. 49 хв. відповідачем ОСОБА_2 було продано квартиру АДРЕСА_5, яка належала йому до шлюбу з позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 1997 року.

Продажна вартість дошлюбного майна ОСОБА_2 становила 10271 грн., які покупцем сплачені продавцю на момент підписання договору, що є достатнім для купівлі спірної квартири відповідачем.

Застосувавши до спірних правовідносин норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, суд першої інстанції вказаних обставин не врахував та дійшов помилкового висновку про недоведеність відповідачем факту придбання спірного майна за особисті кошти, зокрема, за рахунок продажу нерухомого майна.

Враховуючи те, що джерелом набуття спірної квартири є особисті кошти, відповідача, суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги докази, надані відповідачем на підтвердження вказаної обставини, та неправильно застосував норму статті 60 СК України й дійшов помилкового висновку про набуття придбаним майном статусу спільного майна подружжя, оскільки в силу вимог статті 57 СК України, майно, отримане одним із подружжя за кошти, які належали йому особисто, є його приватною власністю.

За правилами статей 70, 71 СК України поділу підлягає лише майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 07 серпня 2018 року - скасувати.

Постановити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: /підпис/ С.Б. Бутенко

Судді: /підпис/ О.В. Прядкіна

/підпис/ Л.М. Хіль

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Полтавського

апеляційного суду С.Б. Бутенко