печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Павленко В.О.,

справа № 757/38423/17-Ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

представник позивача ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач неодноразово позичав кошти у нього на підставі розписок. Зокрема,

- 03.08.2000 року у сумі 5 000 доларів США, котрі зобов'язувався повернути через два місяці;

- 05.08.2000 року у сумі 4 000 доларів США, котрі зобов'язувався повернути через місяць;

- 27.03.2001 року у сумі 35 000 доларів США, котрі зобов'язувався повернути до 15.05.2001 року, зі сплатою за кожний прострочений день 0,5 %;

- 24.03.2004 року у сумі 30 000 доларів США, котрі зобов'язувався повернути до 01 січня 2005 року.

Проте, відповідач свої зобов'язання за договорами не виконав, грошові кошти не повернув. Лише 05 листопада 2015 року відповідач повернув кошти в сумі 10 000 доларів США, але від отримання розписки ОСОБА_4 відмовився.

З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути відповідача кошти за договорами позики від 03.08.2000 року, 05.08.2000 року, 27.03.2001 року та 24.03.2004 року у сумі 74 000 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного Банку України станом на 05.07.2017 року 1 924 740 грн.

Ухвалою від 24 липня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 27 вересня 2017 року (а.с. 23).

23 серпня 2017 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, у задоволенні якої ухвалою від 4 вересня 2017 року відмовлено (а.с. 26-36).

6 лютого 2018 року від відповідача ОСОБА_4 надійшли письмові заперечення (а.с. 58-59), відповідно до яких всі кошти за розписками він позивачу повернув, але розписок про отримання коштів позивачем він не вимагав. Крім того, вказав, що позивачем пропущено строк позовної давності у три роки від останньої розписки і подання цього позову розцінює як бажання позивача нажитись на ньому.

27 серпня 2018 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява, відповідно до якої він просить стягнути з відповідача загальний борг за розписками 64 000 доларів США (за вирахуванням повернутих 10 000 доларів США). Вважає, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки він був перерваний відповідачем 5 листопада 2015 року шляхом повернення 10 000 доларів США.

На підставі п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 р. у справі проведено підготовче судове засіданні 22 березня 2018 року та судовий розгляд призначено на 15 травня 2018 року (а.с. 73).

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, суд, дійшов висновку про відмову у задоволенні, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 отримав від позивача ОСОБА_1 кошти на підставі розписок, а саме:

- 03.08.2000 року у сумі 5 000 доларів США, котрі зобов'язувався повернути через два місяці; .

- 05.08.2000 року у сумі 4 000 доларів США, котрі зобов'язувався повернути через місяць.

- 27.03.2001 року у сумі 35 000 доларів США, котрі зобов'язувався повернути до 15.05.2001 року, зі сплатою за кожний прострочений день 0,5 %.

- 24.03.2004 року у сумі 30 000 доларів США, котрі зобов'язувався повернути до 01 січня 2005 року (а.с. 13-14).

Розписки, на підставі яких позивач просить стягнути заборгованість, містять умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів, тобто відповідає положенням ст. 1046 ЦК України.

Відповідач договори позики не оспорював, не визнавав їх недійсним чи удаваними правочинами, що має на меті приховати інший правочин.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Досліджені в судовому засіданні розписки ОСОБА_4 підтверджують факт отримання ним від ОСОБА_1 в борг 74 000 доларів США.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в розписці грошові кошти були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в них сторонами суду не надано.

Лише позивачем зазначається в позові та вказувалось у судовому засіданні, що відповідач в рахунок позичених коштів сплатив 10 000 доларів США, у зв'язку з чим загальна сума боргу за розписками становить 64 000 доларів США.

Станом на дату розгляду справи боргові розписки перебувають у кредитора, вони оглянуті судом в судовому засіданні, що, за положеннями ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов'язання.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк (стаття 610 ЦК України).

З урахуванням наведеного відповідач повинен повернути позивачу отримані грошові кошти у розмірі 64 000 доларів США.

Разом з тим, у письмових поясненнях відповідач ОСОБА_4 вказав на пропуск позивачем строку позовної даності за зверненням до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У розписках вказано строк повернення відповідачем коштів. Так, у розписках:

- від 03.08.2000 року строк повернення через два місяці;

- від 05.08.2000 строк повернення через місяць;

- від 27.03.2001 року у строк повернення до 15.05.2001 року;

- від 24.03.2004 року строк повернення до 01 січня 2005 року (а.с. 13-14).

Тобто строки позовної давності пройшли.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Враховуючи заяву відповідача про сплив строку позовної давності, і такі строки пройшли за договорами позики, укладеними сторонами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із закінченням строків позовної давності за договорами позики.

При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача, що відповідачем було сплачено 5 листопада 2015 року 10 000 доларів США, що свідчить про переривання строку позовної давності відповідно до положень ст. 264 ЦК України, оскільки строк позовної давності станом на 5 листопада 2015 року давно минув, у зв'язку з чим не і може бути перерваний.

Статтею 267 ЦК України передбачені наслідки спливу позовної давності. Так, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням наведеного, спливу строку позовної давності за договорами позики, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 257, 267, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України та ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1: 03039, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Суддя О.В.Батрин