БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/430/18
Провадження № 2/497/347/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

03.07.2018 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

секретар судового засідання - Бекметова Х.В.,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м.Болград за відсутністю сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сігма Автолізинг" про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

19.03.2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору Фінансоовго лізингу №01481 від 16.02.2018 року недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти в розмірі 103500грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 16.02.2018 року, позивач уклав з ТОВ "Сігма Автолізинг"договір фінансового лізингу № 01481, відповідно до умов якого Лізингодавець зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу транспортного засобу (автомобіль марки ОСОБА_2 Крос, 2014р.) вартістю 103500грн., та передати його у користування лізингоотримувачу (позивачу), який, в свою чергу, зобов'язався сплачувати лізингові платежі. Договір передбачає право отримати предмет лізингу у власність за умови повної сплати вартості автотранспортного засобу та інших витрат. Доставка предмету лізингу обумовлена договором - до 17.02.2018 року. Однак жодної доставки не відбулося, тому позивач, не отримавши предмет договору чи повернення своїх коштів удобровільному порядку, змушений звернутися до суду.

Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання, до суду не зявився, не надав суду заперечень або пояснень щодо предмету та підстав позову.

Позивача надав суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив суд розглянути справу за його відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, погоджуючись на ухвалення судом рішення заочно, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що справа підлягає заочному розгляду, а позовні вимоги підлягають задоволенню, - за наступних підстав.

Згідно матеріалів, наданих суду позивачем, 16.02.2018 року позивач уклав з ТОВ "Сігма Автолізинг", договір фінансового лізингу №01481 відповідно до умов якого Лізингодавець зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу транспортного засобу (автомобіль марки ОСОБА_2 Крос, 2014р.) вартістю 103500грн., та передати його у користування лізингоотримувача (позивача), а останній в свою чергу зобов'язався сплачувати лізингові платежі. Договір передбачає право отримати предмет лізингу у власність за умови повної сплати вартості автотранспортного засобу та інших витрат.( а.с.11-17).

Відповідно до квитанції від 16.02.2017 року №21627517-1, позивач сплатив відповідачу 103500грн. на виконання умов Договору лізингу №01481, як зазначено в квитанції, комісію за організацію по договору ( а.с.19);

Як вбачається з матеріалів справи, доставка предмету лізингу договором передбачена до 17.02.2018 року, однак жодної доставки не відбулося, в матеріалах справи відсутній акт прийому передачі товару.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частини першої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника)відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною другою статті 806 ЦК України встановлено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначає Закон України «Про фінансовий лізинг»

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», розмір лізингових платежів є істотною умовою договору.

Судом встановлено, що адміністративний платіж та комісія за передачу Предмета лізингу, які передбачені Договором лізингу, виходять за межі переліку платежів, передбачених Законом України «Про фінансовий лізинг».

Підпунктом 11.1 статті 11 Договору лізингу передбачено, що після завершення терміну лізингу Позивач має придбати Предмет лізингу у Відповідача за викупною вартістю, що буде визначена Відповідачем з урахуванням виконання Позивачем зобов'язань щодо сплати лізингових та інших платежів, що підлягають сплаті за Договором лізингу.

Договором лізингу передбачено право відповідача змінювати та розривати Договір лізингу в односторонньому порядку, а Позивач в такому праві фактично обмежений. Для Позивача встановлені жорсткі зобов'язання та непропорційно великі розміри штрафів та пені.

Верховний Суд України, розглядаючи справу №6-2766цс15 у своїй постанові зазначив, що така умова договору суперечить положенням пункту 4 частини 3 статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти за оплату, здійснену споживачем, в разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору - є несправедливою умовою договору.

Відповідно до частини першої статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Ремонт і технічне обслуговування предмету договору лізингу здійснюються продавцем і постачальником на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником) (частина друга статті 808 ЦК України).

Судом встановлено, що у Договорі лізингу виключені та обмежені права Позивача, як споживача стосовно Відповідача в разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених Договором лізингу та законом, звужені обов'язки позивача, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях Цивільного кодексу України, повністю виключена відповідальність Відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі Предмета лізингу належної якості, одночасно значно розширені права Відповідача, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, як що одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування, з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення, тощо.

Згідно з положеннями частини І, пунктів 2, 4, 7 частини третьої, частин 5 та статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Крім цього, згідно висновку Верховного Суду України (справа №6-2766цс15), передбачений договором обов'язок сплатити авансовий платіж в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, адміністративний платіж в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної із залученням фінансових активів від фізичних осіб і потребує відповідної ліцензії.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Також, Верховний Суд України у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 зробив правовий висновок про те, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи має бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До правовідносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Як встановлено у судовому засіданні, спірний Договір лізингу не посвідчувався нотаріально. Оцінивши докази у даній справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню як обґрунтовані, та такі, що узгоджуються з нормами чинного законодавства і доведені доказами, дослідженими у судовому засіданні, спірний Договір фінансового лізингу укладений 16.02.2018 року між Сторонами слід визнати недійсним і стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 103500грн., оскільки в судовому засіданні встановлено, що, спірним договором забезпечено захист інтересів лише відповідача, умови договору лізингу є несправедливими, а сам договір лізингу був укладений з використанням нечесної підприємницької практики, укладений без нотаріального посвідчення, та на має на меті виникнення наслідків, передбачених в договорі. А тому у судовому порядку слід захистити порушені права та інтереси позивача, при укладенні спірного Договору лізингу шляхом обраного позивачем способу захисту, який передбачений ст. 16 ЦК України та з яким погоджується суд, і визнати договір фінансового лізингу недійсним.

Відповідно до ч.1ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

В разі недійсності правочину кожна сторона має повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, що існують на момент відшкодування.

Ухвалюючи рішення про визнання договору фінансового лізингу №01481 від 16.02.2018 року між позивачем та відповідачем недійсним, суд вважає за потрібне задовольнити і позовні вимоги позивача про повернення йому сплачених коштів за даним договором як неправомірно отриману комісію за організацію послуг за договором в розмірі 103500грн.

Крім цього, на підставі ч.1ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача, в разі задоволення позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір, проте у справах про захист прав споживача судовий збір не сплачується, тому його потрібно стягнути на користь держави.

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сігма Автолізинг" про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним - задовольнити.

Визнати Договір фінансового лізингу № 01481 від 16 лютого 2018 року, укладений між ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1 та товариством з обмеженою відповідальністю "Сігма Автолізинг"(02121, м.Київ, Харківське шосе,182, ) - недійсним.

Стягнути з відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Сігма Автолізинг"на користь позивача - ОСОБА_1, - грошові кошти, отримані неправомірно відповідачем за договором фінансового лізингу № 01481 від 16.02.2018 року в розмірі 103500 (сто три тисячі п'ятсот) гривень.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Сігма Автолізинг"на користь держави судовий збір - в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80коп.

Заочне рішення суду може бути переглянуте Болградським районним судом Одеської області за заявою відповідача, яка подається до канцелярії суду особисто відповідачем чи його представником, або надсилається ними поштою на адресу суду.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки) повністю або частково шляхом подання до Апеляційного суду Одеської області Апеляційної скарги у письмовій формі з дотриманням вимог ст.356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 03.07.2018 року.

Суддя А.В. Кравцова