Справа № 573/1384/18
Номер провадження 2/573/484/18
06 грудня 2018 року м. Білопілля
Білопільський районний суд Сумської області в складі:
головуючої судді: Черкашиної М.С.,
з участю секретаря: Терещенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білопіллі заочно справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Білопільська міська рада Сумської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
17 серпня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 квітня 2018 року їй на праві власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: Сумська область, м. Білопілля, провул. Герцена, 1. На час посвідчення договору купівлі-продажу у зазначеному будинку зареєстрована ОСОБА_2, яка відповідно до п. 7 вказаного договору зобовязана знятися з реєстраційного обліку та звільнити будинок безперешкодного користування до 10 травня 2018 року. Однак, до цього часу остання значиться зареєстрованою, хоча за місцем реєстрації не проживає, місце її проживання не відоме, оскільки остання виїхала у невідомому напрямку, її особисті речі в будинку відсутні, участі в утриманні будинку та оплаті житлово-комунальних послуг не приймає. Реєстрація ОСОБА_3 у будинку порушує права позивача як власника. У добровільному порядку відповідач з реєстраційного обліку не знімається, у звязку з чим позивач позбавлена можливості вільно розпоряджатись своєю власністю та оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком № 1, що знаходиться в м. Білопілля Сумської області по провул. Герцена.
Ухвалою від 27 серпня 2018 року відкрито провадження та призначено до підготовчого засідання справу за вказаним вище позовом на 28 вересня 2018 року.
26 жовтня 2018 року закрито підготовче засідання і справу призначено до судового розгляду по суті.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, надала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у її відсутність, проти заочного винесення рішення не заперечує (а. с. 51).
Відповідач ОСОБА_2, належним чином повідомлялася за місцем реєстрації про день, час та місце розгляду справи, проте у судове засідання не зявилась. Повідомлення про вручення поштового відправлення судової повістки про виклик у судове засідання повернулося без вручення, оскільки за зареєстрованою адресою остання не проживає. На підставі п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою (а. с. 47-50).
Представник третьої особи Білопільської міської ради Сумської області у судове засідання також не зявився, хоча повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи (а. с. 23, 46).
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Статтею 280 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право використання помешканням для власного проживання та для проживання членів сімї, інших осіб належить його власнику, а за ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном (ст. 383 ЦК України).
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
У відповідності до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
У відповідності з положеннями ст. 167 ЖК України - у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Частиною першою статті 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 24 квітня 2018 року, зареєстровано в реєстрі за № 297 приватним нотаріусом Білопільського районного нотаріального округу Сумської області ОСОБА_4 на імя ОСОБА_1 посвідчено продаж житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під № 1 по провул. Герцена в м. Білопілля Сумської області (а. с. 6-9).
Зі змісту п. 7 договору купівлі-продажу житлового будинку вбачається, що ОСОБА_2 зобовязана знятися з реєстраційного обліку та звільнити будинок безперешкодного користування до 10 травня 2018 року.
Зазначений договір купівлі-продажу 24 квітня 2018 року зареєстрований приватним нотаріусом ОСОБА_4, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 10-11).
З будинкової книги громадян, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, прописана за зазначеною адресою (а. с. 12а-14).
За даними довідки депутата міської ради виборчого округу № 24 Білопільської міської ради Сумської області від 05 серпня 2018 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 прописана, але по факту не проживає за вказаною адресою (а. с. 12).
Довідкою Білопільської міської ради від 26 жовтня 2018 року підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно проживає ІНФОРМАЦІЯ_4, а також відсутність ОСОБА_2 за вказаною адресою (а. с. 37).
Зі змісту акту про не проживання особи за місцем реєстрації, від 26 жовтня 2018 року посвідченого підписом депутата Білопільської міської ради ОСОБА_5 за участі свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 вбачається, що останні підтверджують письмово про відсутність у будинку № 1 по провул. Герцена в м. Білопілля ОСОБА_2, яка за вказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає з 01 грудня 2017 року (а. с. 38).
З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 була продавцем будинку № 1 по провул. Герцена в м. Білопілля. При укладенні договору купівлі-продажу будинку, остання зобовязана була знятись добровільно з реєстраційного обліку до 10 травня 2018 року та не чинити перешкод. Проте, остання не знялась з реєстрації, у будинку не проживає, місце її проживання на даний час не відомо.
За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є співвласником або наймачем житлового будинку, розташованого в м. Білопілля Сумської області по провул. Герцена, буд. 1, який належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності, понад 6 місяців без поважних причин не проживає у вказаному будинку, а лише зареєстрована у ньому, не приймає участі в утриманні житла та сплаті комунальних послуг, між сторонами не досягнуто будь-якої домовленості щодо укладення договору найму (оренди) житла. У звязку з цим позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно з яким судові витрати покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що у звязку зі зверненням до суду з даним позовом ОСОБА_1 понесла судові витрати у виді судового збору у сумі 704 грн. 80 коп. (а. с. 1). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст. ст. 9, 64, 71, 72, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. ст. 10, 81, 247, 259, 265, 273, 280, 354-355, ЦПК України, суд,
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування будинком № 1 по провулку Герцена в м. Білопілля Сумської області.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) гривні 80 коп. судових витрат.
Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд Сумської області.
Заочне рішення може бути переглянуте Білопільським районним судом Сумської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя