ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3333/18 Номер провадження 22-ц/814/561/18Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л.М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Панченко О.О., Триголов В.М,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м.Полтави від 30 серпня 2018 року (час ухвалення рішення з 14:27 по 14:31; дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь за період з 08.11.2017 року по 01.06.2018 року пеню за несвоєчасне повернення 13 135 грн. на картковий рахунок у сумі 2 692 грн. 68 коп., проценти за користування коштами у сумі 73 грн. 77 коп., три відсотки річних у сумі 221 грн. 32 коп. та інфляційні втрати за період з 01.10.2017 року по 01.06.2018 року у сумі 1 834 грн. 74 коп. Всього стягнути 4 822 грн. 51 коп.

Заявлені вимоги мотивовані невиконанням відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили, про покладення на нього обов'язку повернути їй незаконно списані з її карткового рахунку кошти у сумі 13 135 грн.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 07 листопада 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 пеню за період з 08.11.2017 року по 01.06.2018 року в сумі 2 692 грн. 68 коп., проценти за користування коштами за період з 08.11.2017 року по 01.06.2018 року в сумі 73 грн. 77 коп., інфляційні втрати за період з 01 жовтня 2017 року по 01 червня 2018 року в сумі 1 834 грн. 74 коп., три відсотки річних за період з 01 жовтня 2017 року по 01 червня 2018 року у розмірі 221 грн. 32 коп., а всього 4 822 грн. 51 коп. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не регулюють відносини щодо невиконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду, а стягнення одного відсотку річних не передбачено договором.

Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року примусово виконується у межах відкритого виконавчого провадження.

Окрім того, звертається на увага на те, що рішення у частині стягнення пені і процентів суперечить правовій позиції ВП ВС від 10 квітня 2018 року у справі №14-14гс18.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 стверджує про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його залишити без змін.

У заперечення доводів апеляційної скарги наполягає на правомірності застосування до спірних правовідносин вимог ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні (ст.37), посилаючись на постанову ВС від 12 вересня 2018 року у справі №201/5328/16-ц, якою вирішений спір в аналогічній справі.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення шкоди: визнано неправомірними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині невиконання банківських послуг при користуванні платіжною карткою «Універсальна», виданою на ім'я ОСОБА_2 28 жовтня 2012 року. Визнано транзакцію щодо переказу 24 грудня 2014 року коштів у сумі 13 135 грн. з кредитної картки ПАТ КБ «ПриватБанк», виданої на ім'я позивача, нечинною та зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути кошти в сумі 13 135 грн. шляхом відновлення на картковому рахунку (а.с.6-10).

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 27 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року, та частково скасованим постановою Верховного суду від 29 серпня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів задоволені частково: стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 компенсацію інфляційних втрат за період з 24 грудня 2014 року по 01 вересня 2016 року в сумі 7 527 грн. 71 коп., три відсотки річних за період з 24 грудня 2014 року по 27 вересня 2016 року у розмірі 695 грн. 26 коп., на відшкодування понесених судових витрат - 1 113 грн. 89 коп. (а.с.12-16, 94-97)

Вказане рішення набрало чинності 17 листопада 2016 року (а.с.13 зворот).

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 07.11.2017 року, залишеним без змін Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 31 січня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 пеню за період з 28 вересня 2016 року по 07 листопада 2017 року в сумі 5 332 грн. 81 коп., компенсацію інфляційних втрат за період з 01 вересня 2016 року по 01 жовтня 2017 року в сумі 3842 грн. 00 коп., три відсотки річних за період з 28 вересня 2016 року по 07 листопада 2017 року у розмірі 438 грн. 31 коп., проценти за користування коштами за період з 28 вересня 2016 року по 07 листопада 2017 року в сумі 146 грн. 10 коп., на відшкодування понесених судових витрат 640 грн. 00 коп., а всього стягнути 10399 грн. 22 коп. ( а.с.17-21)

Вказане рішення набрало чинності 31.01.2018 року (а.с.18 зворот).

Зазначені рішення відповідачем не виконані.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Таким чином, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами та трьох відсотків річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

З рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені та процентів за користування коштами апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

За приписами частини першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

При вирішенні спору суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем заявлена вимога про стягнення пені і процентів за користування користуванням коштами з підстав невиконання відповідачем рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року, отже до спірних правовідносин не може бути застосований ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», оскільки норми цього Закону не регулюють відносини щодо невиконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду.

Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що укладений між сторонами договір не передбачає відповідальності, встановленої частиною другою статті 1214 ЦК України, згідно з якою у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством, зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Тому у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 14-14гс18, від 23 травня 2018 року у справі №12-83гс18.

Посилання у відзиві на постанову ВС від 12 вересня 2018 року (справа №201/5328/16-ц, провадження №61-18792св18) не може бути прийняте до уваги з тих підстав, що у зазначеній справі малися інші фактичні обставини, а саме пеня стягнута з Банку на підставі ст.37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» за несвоєчасне повернення суми, списаної внаслідок недозволеної платіжної операції, тобто за відсутності попереднього судового рішення про стягнення з Банку незаконно списаних коштів з рахунку особи, яке не виконується Банком.

Оскільки у постанові ВС від 09 серпня 2018 року (справа №552/3833/15-ц, провадження №61-8599св18) зроблені правові висновки за наявності практично ідентичних обставин, то апеляційний суд відповідно до приписів ч.4 ст.263 ЦПК України при вирішенні цього спору керується саме цим судовим рішенням.

За таких обставин, рішення Київського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2018 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення пені та відсотків за користування коштами підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені та відсотків за користування коштами скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені та відсотків за користування коштами відмовити.

В іншій частині рішення Київського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 05.12.2018 року

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: О.О.Панченко

В.М. Триголов