ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 640/16789/17

провадження № 22ц/818/516/18

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

учасники справи:

позивач : Харківська міська рада

відповідач: ОСОБА_1

третя особа : ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи

в місті Харкові цивільну справу

за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення суми,

з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року, ухвалене суддею Попрас В.О., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2017 року Харківська міська рада звернулася з позовом до ОСОБА_1, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 115101,23 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що Харківською міською радою відповідно до ст. 189 ЗК України здійснені заходи самоврядного контролю з питань використання та охорони земель територіальної громади, додержання вимог земельного законодавства. Відповідачка є власником 1/4 частини нежитлової будівлі літ. «Б-1» загальною площею 299,8 кв.м. по АДРЕСА_1 Речові права відповідача на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані, а тому земельна ділянка площею 0,0898 га (частка 0,02245 га) по АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади міста Харкова. Відповідач у період з 01.05.2015 по 30.09.2017 не сплачувала за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберегла у себе майно - грошові кошти. Зазначені законодавчі приписи та встановлені міською радою фактичні обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом до ОСОБА_1 про повернення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності по АДРЕСА_1 Розмір збережених відповідачем коштів від безпідставно набутого майна, який підлягає відшкодуванню складає 115101,23грн., виходячи з розміру орендної плати за землю, зменшений на розмір зроблених відповідачем платежів за використання землі у вигляді земельного податку. Внаслідок використання відповідачем вищевказаної земельної ділянки без укладення договору оренди землі, територіальна громада міста Харкова в особі Харківської міської ради позбавлена можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду, чим порушені охоронювані законом права та інтереси позивача щодо неодержаної грошових коштів у розмірі орендної плати за землю.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року позовні вимоги Харківської міської ради до ОСОБА_1 задоволенні в повному обсязі.

З ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради стягнуто безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 115101 грн. 23 коп. та сплачений судовий збір у сумі 1726 грн. 23 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Харківської міської ради до неї про стягнення суми відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права. Зазначила, що вона дійсно є власником ? частини нежитлової будівлі, яка розташована по АДРЕСА_1 Іншим власником є ОСОБА_2, розмір частки якого складає ? частини. Домовленість щодо порядку користування належними їм частинами між ними, як між власниками не досягнута. ОСОБА_2 захопив всі приміщення, доступу до приміщень не дає, домовлятись про визначення порядку користування належними їм частинами не бажає. Вказаними діями ОСОБА_2 чинить перешкоди в користуванні належною їй частиною в праві власності на нежитлову будівлю, у зв'язку з чим вона незалежно від своєї волі не використовувала земельній ділянки. З вказаного приводу вона неодноразово зверталась до відділу Національної поліції України. Також вказані обставини засвідчили свідки в судовому засіданні.

Зазначила, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 не є безпідставно набутим майно у розумінні положень статті 1212 ЦК України, оскільки відповідач на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2018 законно набув право власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці. Проти стягнення з неї несплаченої орендної плати заперечувала, вказавши, що стягнення з неї коштів у порядку ст.ст. 1212-1214 ЦК України не можливе, оскільки ці правовідносини регулюються спеціальним земельним законодавством. Судом необґрунтовано до спірних правовідносин застосовані норми вказаних статей ЦК України. Вважає, що потрібно застосовувати положення закону щодо відшкодування збитків і загальні положення ст. 22, глави 82 ЦК України. Позивачем на надано доказів ухилення відповідача від укладення договору оренди або перешкоджання позивачеві отримати доходи від оренди земельної ділянки, в суді першої інстанції фактично встановлено відсутність в діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушення для покладення обов'язку з виплати збитків у виді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренди земельної ділянки) відповідно до положень ст. 33 ЦК і ч.2 ст. 224 ГК України.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов'язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є власником 1/4 частка нежитлової будівлю літ. «Б-1» загальною площею 299,8 кв.м. по АДРЕСА_1 Право власності визнано за нею на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.04.2012 у справі № 2018/2-2013/11.

ОСОБА_1 вважає, що до правовідносин, що виникли між сторонами, ст. 1212 ЦК України застосуванню не підлягає, а при вирішенні спору керуватися необхідно загальними правилами ст. 22, главою 82 ЦК України, що регламентують відшкодування шкоди. Така позиція відповідача не ґрунтується на законі, суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов'язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов'язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

За змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Відтак, відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.

До моменту оформлення власником об'єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об'єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов'язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15).

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права.

ОСОБА_1 звертає увагу, на те що ОСОБА_2 захопив належні їй приміщення, чинить перешкоди у користуванні належною їй часткою у нерухомому майні. Між тим, такі доводи не спростовують висновків суду, оскільки неправомірна поведінка інших осіб не звільняє власника від обов'язку в силу ст. 360 ЦК України нести витрати на управління та утримання спільного майна, від сплати податків, зборів, обов'язкових платежів, а також від відповідальності перед третіми особами за зобов'язання, пов'язані із спільним майном.

Згідно з ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

ОСОБА_1 не погоджується із розміром стягнення, вказує на відсутність розрахунку.

Такі доводи відповідача спростовуються матеріалами справи, які містять відповідний розрахунок (а.с. 15-17) та детальні пояснення щодо нього (а.с. 55-59), якими враховано площу земельної ділянки, що припадає на частку ОСОБА_1 у праві власності.

Розрахунок відповідає вимогам Закону України «Про оцінку земель», Технічній документації з нормативної грошової оцінки земель м. Харкова станом на 01.01.2013 року, затвердженої рішенням Харківської міської ради від 03 липня 2013 року № 1209/13, Порядку впровадження нормативної грошової оцінки земель м. Харкова станом на 01.01.2013 року, затвердженому рішенням Харківської міської ради від 25 вересня 2013 року № 1269/13, Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженому наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 листопада 2016 року № 489.

Вказаний розрахунок перевірено судом, відповідачем не спростовано.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна