Справа № 158/2249/18
Провадження № 2/0158/787/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2018 року Ківерцівський районний суд Волинської області
в складі: головуючого-судді - Костюкевича О.К.
секретаря - Хмілевської І.О.
з участю позивача ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
представника третьої особи ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ківерці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,-
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.
Позовні вимоги мотивує тим, що від 19.04.2018 року рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстровано Комарівською сільською радою Маневицького району Волинської області, за актовим записом № 3 розірвано.
Від даного шлюбу в подружжя одна неповнолітня дитина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.
Зазначає, що після розірвання шлюбу син ОСОБА_5 проживав у спільному будинку позивача та відповідача.
Разом з тим, 01.09.2018 року він разом із своїм сином ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 переїхали до м. Ніжин Чернігівської області, де малолітній ОСОБА_5 приступив до навчання в Ніжинській ЗОШ №6.
До теперішнього часу він з відповідачем не дійшли згоди щодо місця проживання сина, дитина проживає разом з ним, вихованням дитини займається самостійно. Не згоден, щоб малолітній син проживав разом з відповідачем, а тому просить суд визначити місце проживання дитини з батьком.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.09.2018 року відкрито загальне позовне провадження та дану справу призначено до підготовчого провадження.
30.10.2018 року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що основні доводи позивача щодо його переваги при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини зводяться до того, що його як батька дитини не повинні розлучати з малолітньою дитиною, яку він любить і якій потрібен батько, між тим оцінці насамперед підлягають обєктивні обставини життя, які б свідчили про те, що позивач може створити кращі умови життя дитини ніж мати, однак таких обєктивних даних позивач не надав, а тому просить відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.
30.10.2018 року ОСОБА_1 подав до суду пояснення на відзив, відповідно до якого зазначає, що надані ним докази з позовною заявою спростовують вищезазначений відзив. Заявлені вимоги до ОСОБА_2 підтримує повністю, а відзив відповідача вважає безпідставним.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.11.2018 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити повністю.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_3, кожен зокрема, в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, у їх задоволенні просили відмовити.
Представник служби у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації ОСОБА_4 в судовому засіданні висловив думку, щодо доцільності задоволення позову, оскільки це буде відповідати інтересам дитини.
Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і обєктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстрований 05.08.1994 року Комарівською сільською радою Маневицького району Волинської області, за актовим записом № 3, та згідно рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 19.04.2018 року шлюб між ними розірвано (а.с.15).
Від шлюбу подружжя має неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про народження (повторним) серії І-ЕГ № 276941 від 16.08.2018 року (а.с.9).
З довідки про доходи позивача ОСОБА_1 вбачається, що останній працює на посаді налагоджувальника верстатів і маніпуляторів з програмним керуванням у ПАТ «Ніжинський завод сільськогосподарського машинобудування» (а.с. 45).
Разом з тим, згідно характеристики з місця роботи ОСОБА_1, останній проявив себе як професійний, грамотний, відповідальний працівник, своєчасно виконує доручені завдання. У спілкуванні з колегами завжди доброзичливий, ввічливий. Дотримується норм поведінки прийнятих на заводі, трудову дисципліну ніколи не порушував. Працьовитий, має високу працездатність, володіє хорошими діловими навичками, а саме: сумлінним ставленням до роботи, прагненням до підвищення кваліфікації та професійного зростання. За характером стриманий, миролюбний, сторониться конфліктних ситуацій, шкідливих звичок немає. Претензій та зауважень з боку керівництва до роботи працівника не було (а.с.44).
Відповідно до посвідчення серії ААГ № 282479 виданого Ківерцівським УСЗН від 23.06.2016 року ОСОБА_1 має ІІ групу інвалідності з дитинства, отримує пенсію (а.с. 10).
Як вбачається з акту обстеження умов проживання ОСОБА_1, останній проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з сином. Будинок у хорошому стані, опалення пічне, наявне тверде паливо для зимового періоду. Індивідуальна кімната для дитини обладнана ліжком, столом, шафою, дитина забезпечена одягом та взуттям. У кімнатах число, наявні речі загального вжитку, побутова техніка. Продуктами харчування забезпечені. Малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 доглянутий та нагодований, має місце для навчання та проживає у задовільних умовах (а.с.14).
З довідки виданої Ніжинською ОСОБА_6 ступенів №6 від 05.09.2018 року, вбачається, що малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається у 6 класі Ніжинської ОСОБА_6 ступенів № 6. (а.с.12).
Крім того, згідно висновку Ківерцівської РДА Волинської області № 49/02-18 від 12.11.2018 року «Про визначення місця проживання дітей» вирішено: встановлення місця проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_5, за адресою м. Ніжин, вул. Соколова, 4, Чернігівської області є доцільним та відповідає інтересам дитини (а.с.43).
Також, відповідно до висновку виконавчого комітету Ніжинської міської ради №02-14/385 від 15.11.2018 року, ОСОБА_1 має самостійний заробіток, працює, не веде антигромадський, аморальний спосіб життя та може створити дитині належні умови для виховання та розвитку. Вирішено що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, доцільно проживати з батьком ОСОБА_1 за адресою м. Ніжин, вул. Соколова, 4, Чернігівської області. (а.с. 53-55).
Разом з тим, допитаний в судовому засіданні, неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в присутності батька та матері, показав суду, що хоче проживати з батьком.
Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Тобто, зібрані по справі докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про малолітнього сина, бере участь у його духовному та фізичному розвитку, вчить з дитиною уроки.
Суд не бере до уваги твердження представника відповідача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 про те, що діти повинні перебувати разом з матірю, оскільки незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1 найкраще забезпечить інтереси дитини.
Варто також зазначити, що у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.
Подібні висновки про обов'язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17.
Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов'язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір'ю, крім випадків, коли є виняткові обставини.
У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.
У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.
Згідно із частинами першою - п'ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).
У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору.
Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.
Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.
Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.
За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.
Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Така правова позиція була висловлена у постанові ОСОБА_7 Верховного Суду від 17.10.2018 року по справі № 402/428/16-ц.
З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги правові позиції ОСОБА_7 Верховного Суду висловлені в постанові від 17.10.2018 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина з батьком підлягають до задоволення, оскільки з досліджених доказів, в тому числі висновку органу опіки та піклування вбачається, що це відповідає інтересам дитини, крім того позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку.
Окрім того, суд зазначає, що відповідач ОСОБА_1 не позбавлена можливості зустрічатись та спілкуватись з малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
З врахуванням наведеного, судові витрати повязані зі сплатою судового збору в сумі 704,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 12-13, 81, 89, ч. 1 ст. 141, ст.ст. 258, 264-265, ч. 4 ст. 273 ЦПК України, ст. ст. 19, 141, 161, 181 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», суд, -
у х в а л и в:
Визначити місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з батьком ОСОБА_1.
Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави по 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, житель ІНФОРМАЦІЯ_6.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, жителька с. Дерно, вул. Залізнична 20, Ківерцівського району Волинської області.

Третя особа: Служба у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області, місце розташування м. Ківерці вул. Незалежності 20 Волинської області.

Суддя Ківерцівського районного суду О.К. Костюкевич

Повний текст рішення складений 07.12.2018 року