Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 487/723/17

провадження № 61-32147 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 серпня 2017 року у складі судді Павлової Ж. П. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 липня 2009 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Посилалась на те, що відповідач проживає окремо, ухиляється від утримання дитини, яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні, здійснює підприємницьку діяльність та отримує значний дохід, а тому може сплачувати аліменти на утримання дитини.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд з урахуванням того, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, стягнути з нього на її користь аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 3 тис. грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини щомісячно, починаючи з 09 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач має регулярний дохід, його матеріальне становище дозволяє сплачувати аліменти на утримання дитини, яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Посилання відповідача на те, що лише він утримує дитину, безпідставні, оскільки надані ним квитанції про здійснення витрат на утримання дитини були сплачені вже після звернення позивача до суду.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 серпня 2017 року в частині визначення способу стягнення аліментів змінено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1 700 грн щомісячно, починаючи з 09 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду в частині розподілу судових витрат залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що основним доходом відповідача є дохід від його підприємницької діяльності, який є нерегулярним і змінюється в залежності від різних чинників, тобто дохід відповідача є нерегулярним та мінливим, а тому розмір аліментів має бути визначено у твердій грошовій сумі, що відповідає заявленим позивачкою позовним вимогам, нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також сприятиме стабільності щомісячних виплат та інтересам неповнолітньої дитини. Доводи відповідача про те, що дитина не менше половини часу проживає з ним і у зв'язку з цим не виникає право позивачки на стягнення аліментів, безпідставні, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

У жовтні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів про те, що його син проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні суперечить обставинам справи, оскільки позивачкою не доведено, що їх син ОСОБА_8 проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Довідка об'єднання співвласників багатоповерхового будинку «Локомотив 105» від 26 січня 2017 року № 11 свідчить про те, що малолітній ОСОБА_8 за адресою реєстрації позивачки АДРЕСА_1 не зареєстрований. Також не відповідає обставинам справи висновок судів про те, що син з ним перебуває лише кілька днів на місяць, так як свідки показали, що їх син більшу половину часу на місяць проживає не з позивачкою, а з батьком у будинку по АДРЕСА_2 та здебільшого перебуває на його утриманні. Також посилався на те, що ним пред'явлено позов про визначення місця проживання дитини.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 180 СК України (тут і далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

У силу положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 184 СК України).

Відповідно до частини першої статті 10, частини першої 1 статті 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 рокусуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши правову оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статей 182-184 СК України, дійшов правильного висновку про те, що відповідач не приймає належної участі в утриманні дитини, його матеріальне становище дозволяє сплачувати аліменти на утримання дитини, яка проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. При цьому, апеляційний суд врахував, що основним доходом відповідача є дохід від його підприємницької діяльності, який є нерегулярним і змінюється в залежності від різних чинників, тобто дохід відповідача є нерегулярним та мінливим, а тому визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі, що відповідає заявленим позивачкою позовним вимогам.

Наявність інших судових процесів стосовно визначення місця проживання дитини не є підставою для відмови у позові про стягнення аліментів, який подано матір'ю дитини, оскільки судом встановлено, що дитина проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

Посилання касаційної скарги на те, що лише відповідач утримує дитину, безпідставні, оскільки надані ним квитанції про здійснення витрат на утримання дитини були сплачені вже після звернення позивача до суду із позовом, інших доказів відповідачем не надано.

Посилання касаційної скарги на те, що дитина не зареєстрована за місцем проживання матері, а тому позивачкою не доведено, що дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні, безпідставні, оскільки в матеріалах справи наявний лист ОСОБА_4 від 28 квітня 2015 року, направлений до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, та відповідь на нього (а.с. 13, 14), зі змісту якого убачається, що відповідач чинив перешкоди у проведенні реєстрації місця проживання дитини.

Разом з тим наведені доводи ОСОБА_6, як і пред'явлення ним позову про визначення місця проживання дитини, не позбавляє його при доведеності таких вимог пред'явити позов і до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на загальних підставах.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення апеляційного суду не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 серпня 2017 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк