Справа № 266/4859/18
Провадженя№ 2/266/1031/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.12.2018 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі: головуючого - судді Сараєва І.А., при секретарі НетребаО.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про стягнення середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди,
Заявлені вимоги позивач обґрунтовував тим, що працює на посаді механізатора (водія-докера) комплексної бригади на вантажно-розвантажувальних роботах ДП «ММТП». З 02.04.2015 р. позивача призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період. Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Донецько-Луганського регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України з 02квітня 2015 року по теперішній час.
Відповідачем була нарахована компенсація середнього заробітку у розмірі 289,97 гривень на день, із розрахунку за два попередні місяці роботи, а саме лютий 2015р., березень 2015 р., що є порушенням порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, у зв`язку з тим, що не враховано підвищення окладів, які після мобілізації неодноразово збільшувалися, а саме з 01.04.2015 р. до 3085,00 грн., з 01.10.2015 р. до 3550, 00 грн., з 01.06.2016 р. до 4260,00 грн., з 01.10.2016 р. до 5540,00 грн., з 01.12.2017 р. до 6095,00 грн. при яких зростав і середній заробіток. Вважає такі дії відповідача протиправними.
14.11.2018 р. позивач відповідно до п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України звернувся із заявою про збільшення позовних вимог, одночасно із заявою подав докази направлення такої заяви та доданих до неї документів Відповідачу.
В судове засідання позивач надав заяву, якою підтримав позовні вимоги та просив розгляд справи здійснити без його участі.
Представник відповідача в судове засідання надав відзив, в якому позов не визнав, вважає,що підвищення посадових окладів на підприємстві відбулося не у відповідності до актів законодавства в розумінні п. 10 порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, крім того рішення, які передбачені в колективному договорі стосовно підвищення посадових окладів також на підприємстві не приймалися. В колективному договорі підприємства на 2015-2018 р. не передбачено коригування середньої заробітної плати працівникам порту. За таких якщо колективному договорі не передбачено обов`язкове зростання окладів за певних умов та/або якщо підвищення окладів працівників не пов`язано із вимогою законодавства, а здійснюються за самостійним рішенням підприємства, у роботодавця відсутній обов`язок коригувати середній заробіток. Вважає що ця позиція цілком узгоджується з позицією Міністрества праці та соціальної політики, викладеній у листі від 04.04.2006 р. №260/13/84-06. Крім того зазначив, що жодним нормативно-правовим актом не врегульовано обчислення коефіцієнту, на який корегуються виплати. Щодо компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням її строків виплати вказав, що позивачу були нараховані та виплачені всі належні суми відповідно до вимог законодавства, а отже компенсація втрати частини доходів може бути застосована лише у випадку невиконання судового рішення у встановлені строки. Щодо моральної шкоди вказав, що підприємством жодним чином не порушені права позивача, крім того не підтверджується доказами, а тому є безпідставною.Просить в позові відмовити
Враховуючи позицію сторін щодо спірних правових відносин, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини, за якими вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторонаповинна довеститі обставини,на яківона посилаєтьсяяк напідставу своїхвимог абозаперечень,крім випадків,встановлених цимКодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Центральним РВ у м. Маріуполі ГУДМС України в Донецькій області 27жовтня 1998 року (а.с. 11-12).
Як вбачається з копії трудової книжки 28.11.1994 року на підставі наказу №792к від 28.11.1994 р. позивача було прийнято до ДП «Маріупольского морського торговельного порту» на посаду слюсаря 3розряду. З 01серпня2005 року ОСОБА_1 переведено на посаду механізатора (водія-докера) комплексної бригади на вантажно-розвантажувальних роботах (а.с. 13-14).
Позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Донецько-Луганського регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України з 02квітня 2015 по теперішній час, що підтверджується копією контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (а.с. 15-16).
На виконання наказу директора порту №192 від 01.04.2014 р. про заходи з часткової мобілізації розпорядженням від 01.04.2015 р. №467/к про табелювання мобілізованого, ОСОБА_1 вважається таким, що призваний на військову службу під час часткової мобілізації з 02.04.2015 р., персонал ГОРЧ зобовязаний здійснювати табелювання останнього буквенним кодом «Г» як виконючого державні обовязки (а.с. 32).
Відповідачем нарахована компенсація середнього заробітку у розмірі 289,97 гривень в день із розрахунку за два попередні місяці роботи, що передують призову, а саме: лютий 2015 року та березень 2015 р. ( а.с. 34).
Вищезазначені обставини сторонами не заперечуються та не є спірними.
Нарахування заробітку відбувається з розрахунку середньоденного заробітку, який складає 289,97гривень, що підтверджується розрахунковими листами та письмовими пояснення відповідача та є спірним питанням у даній справі. У зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача суму компенсації невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період квітень 2015 року по жовтень 2018 року в розмірі 289,97 гривень.
Згідно довідки від 06.08.2018 р. №18/325 та штатним розкладом Відповідача посадовий оклад механізатора (водія-докера) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах постачання складає: на 01.01.2015 р. -2570 грн, на 01.04.2015 р.- 3085 грн., на 01.10.2015 р. - 3550 грн., на 01.06.2016 р. - 4260 грн., на 01.10.2016 р. 5540 грн., на 01.12.2017 р. - 6095 грн. ( а.с. 33).
За таких підстав починаючи з 01 квітня 2015 року посадовий оклад механізатора (водія-докера) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах, з якої було призвано позивача на військову службу неодноразово збільшувався.
Відповідно до п. 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
Аналогічна позиція викладена в листі Міністрества праці та соціальнох політики України віл 04.04.2006 р. №266/13/84-06 щодо коригування середньої заробітної плати, яка зберігається за відрядженим працівником.
Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики від 03 серпня 2005 року № 18-441-1 коефіцієнт на який необхідно прокоригувати виплати, що включаються при обчисленні середньої заробітної плати, розраховується шляхом ділення тарифної ставки (окладу), встановлено працівнику після підвищення, на тарифну ставку (оклад), яку він мав до підвищення.
Відповідач, як на підставі своїх заперечень посилається на те, що підвищення посадових окладів на підприємстві відбулося не у відповідності до актів законодавства та не передбачено в колективному договорі, при цьому вказуючи на те, що посадові оклади й тарифні ставки працівників порту визначаються з урахуванням фінансових можливостей підприємства і мінімальних гарантій оплати праці, встановлених законодавством України, здійснюється за відпрацьований день почасово, згідно колективного договору. Проте суду на підтвердження цих обставин не надав жодного доказу.
Суд зазначає, що з 01 квітня 2015 року посадовий оклад позивача підвищувался, згідно наведеного позивачом розрахунку, перевіреного судом, з 01 грудня 2017 р. відкорегований середньоденний заробіток позивача повинно бути встановлено у розмірі 687,70 грн., а з 01.09.2018р. 852,52грн.
У звязку з чим, відповідно до Порядку № 100 після кожного підвищення окладу змінюється середньоденна заробітна плата.
Однак Відповідач розраховує середній заробіток Позивачу, призваному на військову службу виходячи із виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю призову на військову службу, у розмірі 289,97 грн. на день, що не відповідає вимог п. 10 Порядку № 100 тому, оскільки перерахунок та підвищення середньоденного заробітку не відбувається, хоча підвищення окладу відбувалося неодноразово, а відповідно після кожного підвищення окладу Відповідачем не було встановлено відповідний коефіцієнт.
Виходячи з вищенаведеного суд зазначає, що відповідачем не вірно розраховано середньоденний заробіток.
Таким чином, згідно наведеного позивачем розрахунку, перевіреного судом, загальна сума недоплаченого середнього заробітку ОСОБА_1 за період квітень 2015 р. - жовтень 2018 р. року складає 220418,64 гривень.
З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги щодо визнання протиправними дії щодо здійснення нарахування та виплати середньоденної заробітної плати за період квітень 2015 р. жовтень 2018 р. в розмірі 298,97 гривень підлягають задоволенню.
За статтею 1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина повязується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Згадані вище статті 2,3 цього Закону встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію,один і більше календарних місяців, дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.
Пункти 1, 2 Порядку відтворюють положення Закону №2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими повязується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати.
При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обовязкова складова обчислення компенсаціїневиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив у постанові від 11 липня 2017 року (справа №21-2003а16).
Перевіряючи правильність обчисленого позивачем розрахунку суми компенсації втрати частини доходів, суд вважає його точним.
Відповідно до ч. 1 ст. 237 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Вирішуючи питання в частині стягнення моральної шкоди, суд бере до уваги, що протягом тривалого часу позивач перебуваючи на військовій службі не отримував заробітну плату в повній мірі, отже, в результаті порушення відповідачем трудових прав позивач зазнав моральних страждань. Враховуючи глибину та тривалості моральних страждань, засади розумності і справедливості, суд вважає, що1000 грн. є достатньою сумою для компенсації завданої моральної шкоди.
З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.
Згідно з положеннями законодавства з заробітної плати має проводитись відрахування податків та обов`язкових платежів, тому при виплаті відповідачем відповідних сум належить утримати з них передбачені законом податки і обов`язкові платежі.
Згідно п.2 ч.1ст. 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць.
Враховуючи, що позов задоволено частково, а також, що при подачі позову позивачем не сплачено судовий збір суд на підставі ст. 141 ЦПК України стягує судовий збір з відповідача на користь держави, а саме 704,80 грн. за вимогу немайнового характеру про стягнення моральної шкоди та за вимогами майнового характеру в розмірі 2371грн. 07 коп.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,13, 141, 274, 275, 279, 354 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про стягнення середньої заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, моральної шкоди- задовольнити частково.
Визнати неправомірними дії Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт», щодо здійснення нарахування та виплати середньоденної заробітної плати за період квітень 2015 року- жовтень 2018 року в розмірі 289,97 гривень.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.
В задоволенні іншої частини позовних вимогвідмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сараєв І. А.