Справа № 206/4515/18
Провадження № 2/206/1294/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат, понесених на утримання майна, -

ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

З 09.06.1998 позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. За вказаною адресою позивач проживав з 1974 року на підставі ордеру № 7254 від 25.07.1975. Крім позивача у вказаній квартирі зареєстрований відповідач, який є рідним братом позивача, однак у квартирі відповідач фактично не мешкає, за надані комунальні послуги не сплачує. З ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті матері позивача та відповідача - ОСОБА_5, оплата комунальних послуг здійснювалась виключно позивачем. Відповідач від обов'язку сплати вартості наданих комунальних послуг ухиляється. Так, з листопада 2015 року по червень 2018 року, позивачем було сплачено 11132,52 грн., а саме: 1297,00 грн. - внесок за утримання будинку, 1700 грн. - газопостачання, 3210,82 грн. - водопостачання та водовідведення, 208,21 грн. - вивезення побутових відходів, 2864,17 грн. - опалення, 1852,32 грн. - квартирна плата. З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідача 5566,26 грн., тобто половину від суми сплаченої позивачем за надані комунальні послуги (а.с. 2-4).

Заперечуючи проти задоволення заявленої вимоги, відповідач зазначив, що він регулярно сплачує вартість наданих комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.11.2017 було встановлено факт, що відповідач сплачує кошти за надані комунальні послуги. Окрім того, 02.06.2017 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було скасовано судовий наказ про стягнення з відповідача та ОСОБА_6 заборгованості за теплову енергію, водопостачання та водовідведення у розмірі 2447,33 грн. Заборгованість, яка утворилась та була стягнута за судовим наказом, на думку відповідача, виникла внаслідок не сплати позивачем вартості за надані комунальні послуги (а.с. 38-40).

Не погоджуючись із запереченнями відповідача позивач вказав, що відповідачем дійсно були здійснені оплати за послуги, однак у значно меншому розмірі від його частки, яка нарахована. Позивач та його представник наполягали на задоволенні позову у повному обсязі (а.с. 59-60).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

27.08.2018 у даній справі відкрито провадження.

24.09.2018 відповідачем надано відзив на позовну заяву.

11.10.2018 позивачем було надано відповідь на відзив.

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення позивача та його представника, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

27.11.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до копії ордеру № 7245 виконавчим комітетом Придніпровської міської Ради депутатів трудящихся від 25.07.1974 ОСОБА_7 був виданий ордер на квартиру АДРЕСА_1 на родину з чотирьох чоловік, яка складалась з: ОСОБА_8 як основного квартиронаймача, її чоловіка ОСОБА_9 та дітей ОСОБА_10, ОСОБА_11 (а.с. 6).

З приводу наявності помилки в ордері, а саме у ПІБ одного із синів, сторони жодних обґрунтованих пояснень не надали, як і доказів зміни прізвища та по-батькові відповідача з ОСОБА_11 на ОСОБА_7.

В підтвердження сплати вартості комунальних послуг, за адресою: АДРЕСА_1, позивачем було надано копії квитанцій, а саме: від 10.03.2016 у сумі 56,00 грн. призначення платежу - за послуги з інтернету та телебачення, від 08.06.2017 у сумі 100,00 грн. - квартплата, від 08.06.2017 у сумі 200,00 грн. - газопостачання, від 12.06.2018 у сумі 94,28 грн. - водопостачання, від 12.06.2018 у сумі 500,00 грн. - опалення та гаряча вода, 12.06.2018 у сумі 500,00 грн. - утримання будинку ОСББ, від 12.02.2018 у сумі 638,00 грн. - теплопостачання, від 11.05.2018 у сумі 397,00 грн. - утримання будинку ОСББ, від 10.04.2018 у сумі 400,00 грн. - утримання будинку ОСББ, від 11.05.2018 у сумі 56,17 грн. - гаряча вода та опалення, від 11.05.2018 у сумі 94,28 грн. - вода (а.с. 16, 23, 24, 25, 26, 27, 29, 30).

Інші квитанції про сплату вартості комунальних послуг судом відхиляються, з мотивів наведених у відповідному розділі.

Таким чином, позивачем було здійснено оплату за комунальні послуги та інтернет на загальну суму 3035,73 грн.

На підтвердження оплати відповідачем та ОСОБА_6 комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1, відповідачем було надано копії квитанцій, а саме: від 19.06.2018 у сумі 3749,18 грн. на рахунок державної виконавчої служби із стягнення комунальних витрат, від 20.05.2016 на суму 261,87 грн. - КП ЖРЕП, від 28.04.2017 на суму 20,00 грн. - вода, від 28.04.2017 на суму 50,00 грн. - КП ЖРЕП, від 20.05.2016 на суму 39,56 грн. - вода (а.с. 41, 43, 44, 45, 46).

Таким чином, відповідачем та ОСОБА_6 було здійснено оплату за комунальні послуги на загальну суму 4120,61 грн.

Інші квитанції про сплату вартості комунальних послуг судом відхиляються, з мотивів наведених у відповідному розділі.

Також судом встановлено, що відповідач за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 17, кв. 33 не проживає, що сторонами не заперечувалось.

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

В обґрунтування позовних вимог позивач та відповідач надали суду копії квитанцій зі сплати комунальних послуг, крім тих що зазначені у розділі «ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.»

Детально вивчивши надані копії квитанцій суд прийшов до висновку, що вказані копії квитанцій мають бути відхилені судом як докази понесення як позивачем так і відповідачем витрат по сплаті комунальних послуг з тих підстав, що у таких квитанція відсутнє посилання на платника коштів, та наявне лише ПІБ основного квартиронаймача - ОСОБА_5, також у деяких квитанціях, у зв'язку із неналежною якістю їх копій не можливо відстежити сплачені суми, платника, або його ініціали (а.с. 22, 23, 24, 28, 30).

Таким чином, зазначені вище копії квитанції не можуть свідчити про сплату позивачем та відповідачем оплат, зазначених у таких квитанціях.

Крім того, слід звернути увагу, що суду також не було надано довідки про склад сім'ї, або зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1, що також дає підстави для висновку, що оплату за комунальні послуги, в тому числі, які зазначаються у відхилених судом квитанціях могли здійснювати інші особи: інші зареєстровані особи, інші споживачі таких послуг.

Ненадання суду повної та підтвердженої інформації про зареєстрованих та проживаючих осіб за адресою: АДРЕСА_1, та наявність відомостей про ОСОБА_6, що свідчить про не підтвердження позивачем кола осіб, які відповідно до законодавства мають нести солідарний обов'язок щодо оплати комунальних послуг, враховуючи також і той факт, що відповідач за вказаною адресою не проживає, як наслідок не є користувачем комунальних послуг.

Окрім того, з вказаних копій квитанцій не підтверджується в повній мірі вірність здійснюваного позивачем розрахунку саме сплачених сум, а саме: за якими саме тарифами, з якого саме часу, та з яких показників, що може підтверджуватись розрахунковими книжками, платіжними документи, виписками, які видаються відповідним комунальним підприємством, тощо.

Також, судом відхиляються як доказ надані як позивачем так і відповідачем копії: рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2017, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.05.2017 та ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02.06.2017 з таких підстав (а.с. 7-11, 47).

Так, відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Отже, як вбачається із доказів наданих позивачем та зазначених у даному розділі (ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення), останні подані з порушенням процесуального кодексу, а саме порядку засвідчення копій таких доказів (не підтверджено відповідність копії письмового доказу оригіналу) та Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затверджена Наказом Державної судової адміністрації України 17.12.2013 № 173(щодо порядку засвідчення копій рішень суду), а тому, вони не можуть бути визнані судом допустимими доказами та свідчити про обставини на які посилається позивач та відповідач. Таким чином, суд не може брати до уваги такі докази, оскільки це є порушенням цивільного процесуального права.

Отже статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З тих саме підстав судом відхиляються копії вимоги Самарського ВДВС та постанови державного виконавця від 24.05.2018 (а.с. а.с. 48, 51).

Крім того, копії вказаних вище документів не придатні для вивчення їх в повній мірі з огляду на їхню якість (чіткість).

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

З урахуванням викладеного, вимога позивача про стягнення з відповідача витрат з оплати вартості інтернету або телебачення безпідставні.

Згідно ст. 1, п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. При цьому, споживач це - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч. 3 ст. ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що

випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що особа має сплачувати вартість за отримані та спожиті комунальні послуги, тобто бути споживачем таких послуг та користуватися житлово-комунальними послугами.

Однак, як встановлено судом відповідач не є споживачем комунальних послуг за які позивач просив стягнути з нього кошти, оскільки за вказаною адресою не проживає, а відтак і підстави для їх стягнення лише з відповідача відсутні.

Крім того, позивачем не доведено, що ним в повній мірі було здійснено оплату за отримані комунальні послуги у розмірі, що заявлено у позові саме до стягнення з відповідача.

Також, слід зазначити, що сторонами не надано жодного доказу, що вони є власниками квартири, за вказаною вище адресою, а тому, у даному випадку, ст. 360 ЦК України не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки вказана стаття регулює питання утримання власниками належного їм на праві приватної власності майна.

Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та його представника, оцінивши наявні докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 13, 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», 64 ЖК УРСР, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: 49127, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (місце проживання: 49127, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) про відшкодування витрат, понесених на утримання майна відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 07.12.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак