РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року

м. Рівне

Справа № 562/3010/17

Провадження № 22-ц/4815/240/18

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Мичка І.М.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий суддя: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання : Брикса Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2018 року за заявою про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо використання ОСОБА_3, в тому числі для її підприємницької діяльності ? частини майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_1, який згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 14.06.2010 зареєстроване на ім'я ОСОБА_2

В обґрунтування вказаної заяви зазначає про те, що у провадженні Здолбунівського районного суду Рівненської області перебуває справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Предметом позову є поділ спільної сумісної власності, а саме: майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_1.

Вказує на те, що підставами для забезпечення позову є те, що відповідач створює перешкоди у користуванні їй даним приміщенням, що унеможливлює їй здійснювати підприємницьку діяльність у ньому.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2018 року вказану заяву про забезпечення позову задоволено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про те, що з огляду на заявлені позивачем вимоги та вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову, вони не є співмірними та жодним чином невжиття таких заходів не впливає на істотне ускладнення чи неможливість виконання рішення суду, або ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Зокрема зазначає, що в ухвалі судом першої інстанції не мотивовано, яким чином буде ускладнено чи унеможливлено виконання рішення суду за умови незастосування відповідних заходів забезпечення позову.

Вважає, що питання здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_3 належить до розгляду господарського судочинства та не може вирішуватись в межах даної цивільної справи.

Зазначає про те, що ОСОБА_2 не вчиняє жодних дій з оспорюваним майном, що могли б свідчити про можливе відчуження або псування даного нерухомого майна з жовтня 2017 року чи щодо використання його не за цільовим призначенням, судом першої інстанції не змінюються, а вживаються додаткові необґрунтовані заходи забезпечення позову.

Крім того вважає, що при встановленні зазначеної відповідальності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

З цих підстав просив скасувати ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23.07.2018 та відмовити позивачу в задоволенні заяви про забезпечення позову.

ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити.

ОСОБА_3 завчасно була повідомлена про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явилась та причин неявки не повідомила, тому колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд за її відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову про поділ спільного майна подружжя, шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо використання нею ОСОБА_3, в тому числі для її підприємницької діяльності ? частини майнового комплексу, розташованого по АДРЕСА_1, який згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 14.06.2010 зареєстроване на ім'я ОСОБА_2

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2018 року вказану заяву про забезпечення позову задоволено.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття таких заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження обставин справи, наданих доказів та відповідає вимогам процесуального права, з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У відповідності до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема : накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, зокрема «рішення Шмалько проти України, п. 43» зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Отже, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, якщо воно буде прийняте на користь позивача, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. (частина 3 ст. 150 ЦПК України)

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Виходячи з аналізу вищевказаних положень законодавства, вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об'єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Оскільки право власності на спірне майно, яке позивачка ОСОБА_3 вважає спільним, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2, то забороною накладеною ухвалою від 23.07.2018 року, місцевий суд запобіг можливості ОСОБА_2 розпорядитись спірним майном, що може утруднити чи унеможливити виконання рішення у разі задоволення позову в справі.

Посилання ОСОБА_2, що здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_3 належить до розгляду господарського судочинства та не може вирішуватись в межах даної цивільної справи не заслуговує на увагу. Вимоги про забезпечення позову витікають з сімейних правовідносин, що не відноситься до юрисдикції господарських судів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 367, 368, 371, п.1. ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук