Провадження №2/523/828/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2018 р.

Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі - Дзюба Г.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому в судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Промінь1» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення із житлового приміщення, визнання недійсним посвідчення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Промінь1» звернулось з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення із житлового приміщення, визнання недійсним посвідчення. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 15 листопада 2006 року виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради, закрите акціонерне товариство «Промінь», в подальшому змінено на приватне акціонерне товариство «Промінь-1», відповідно до протоколу загальних зборів № 19 від 28.03.2011 року є власником будівлі , яка зареєстрована за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1, дане свідоцтво про право власності від 15 листопада 2006 року зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» .

Вказаний обєкт в цілому складається з будівлі підліт «А», загальною площею 1006,4 кв.м., яка відображена у технічному паспорті від 14.08. 2006 року. Таким чином, вказана нерухомість належить позивачу на праві приватної власності.

В склад вказаної приватної власності входить квартири під №№ 29,30, які розташовані на другому поверсі та в цілому складаються з загальною площею 63,9 кв.м..

Відповідачі зареєстровані даній житловій площі, але ні ЗАТ «Промінь», ПАТ «Промінь-1», згоди на їх вселення не давали, відповідних документів (ордер, посвідчення, тимчасовий дозвіл) відповідачам ніколи не видавалось і таких документів в них не має, тобто таке проживання позивачів на вказаній жилій площі не відповідає вимогам житлового законодавства України, а саме ст. 58 ЖК України, де вказано що єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, заселення в жилі приміщення без ордера має вважатися самоуправним.

Надаючи відзив від 17 січня 2018 року по первинному позову, відповідачами надано до суду копії посвідчення №103 і посвідчення № 104, на право заняття квартир №№ 24 та 28, (в подальшому за рішенням власника нумерація квартир змінилась відповідно на квартири №N2 29,30) обидва від 20 квітня 2006 року, на право заняття вищевказаних житлових площ у гуртожитку, який належить позивачу на праві власності, у відзиві позивачі стверджують, що вказані спеціальні ордери видані і отримані їх сімю на підставі спільного рішення правління ЗАТ «Промінь» ,та адміністрації МЖЕП «Світло», але такого рішення не існувало ніколи, крім того, таким правом був наділений лише директор ЗАТ «Промінь», за згодою акціонерів, начальник МЖЕП ОСОБА_5 таким правом не володіла, власника будівлі гуртожитку ніяким чином не представляла, підприємство є дочірнім і виконує функції виключно для обслуговування будівель, які належать позивачу. Посвідчення № 103 на квартиру №28 (зараз №30) незаконно отримала покійна ОСОБА_6, матір відповідачки ОСОБА_2, тому навіть, якщо таке посвідчення було би надано на законних підставах, то право користування не передається у спадщину.

Посилання відповідачів на ту обставину, що вони виконували умови договору найму зовсім не відповідають дійсності, оскільки наміри позивача про укладання договору найму нічим не закінчувались, сплата грошових сум за користування приміщеннями квартир №N9-29,30 не здійснювалась ніколи, надання суду нібито доказів про сплату по договору найму не відповідають дійсності, оскільки вказані квитанції свідчать про сплату МЖЄП «Світло» за житлово-комунальні послуги, куди платежі за найм і користування житловою площею позивача ніколи не входили.

Посилання відповідачів на те , що вони займають вказану жилу площу на законних підставах не підтверджується також відсутністю реєстрації видачі таких посвідчень в архівах позивача.

Договорів про найм вказаного житла відповідачі ніколи не підписували, після 2016 року останній договір про найм житлового приміщення 2018 року позивачем був відкликаний, оскільки вказані договори ніколи не виконувались, відповідачі мають велику заборгованість за проживання і користування житловими приміщеннями квартир №№29- 30, які належить позивачу на праві приватної власності.

Відповідачка ОСОБА_2 взагалі з 2009 року квартирами №№29,30 не користується і в них не проживає, про що суду надаються відповідні акти.

Згідно до вимог ч.3 ст. 116 ЖК України відповідачів можна віднести до осіб, які зайняли жиле приміщення самоправно та підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що відповідачі проживають в квартирах №№29,30 будинку 5 по першому Чорноморському провулку в місті Одесі без законних підстав, а саме не мають: письмової згоди на проживання власника житла, рішення на видачу спеціального ордеру, договору найму житлового приміщення, ордеру (чи іншого відповідного документу) позивачі вважають, що таке проживання є перешкодою для ПАТ «Промінь-1» в його законному праві на користування, володіння та розпорядження власним майном на свій розсуд.

На підставі викладеного, позивач простить:

1. Зобовязати не чинити перешкод в користуванні власністю, звільнити незаконно зайняті приміщення в квартир №№29,30 по провулку першому Чорноморському 5 в місті Одесі, загальною площею 63,9 кв.м. шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення;

2. Визнати недійсними, та не відповідаючи вимогам ст.ст. 128,129 ЖК України посвідчення № 103 ,№ 104 від 20 квітня 2006 року на право заняття житлової площі у квартирах № 28,N924 по першому Чорноморському провулку 5 у місті Одесі.

3. Стягнути з відповідачів на користь ПАТ «Промінь-1» солідарно сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3524 гривні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснив, що відповідачі плату за проживання в гуртожитку не сплачують, а також проживають в гуртожитку без законних підстав.

Відповідачка ОСОБА_2, а також її представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали у повному обсязі. Так, згідно пояснень представника відповідачки та її представника 01.08.1968 року ОСОБА_6 (мати ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_4В.) була вселена у гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1, ще у 1968 році, на підставі спеціального ордеру-посвідчення №157, виданого Виконавчим комітетом Іллічівської районної Paди депутатів трудящих. У вказане житлове приміщення, у якості члена сімї, доньки, була вселена ОСОБА_4 Антонівна, ІНФОРМАЦІЯ_2.

14 вересня 1994 року у вказане приміщення у якості члена сімї, онучки, була вселена ОСОБА_4. З вказаного часу відповідачі постійно проживали та були зареєстровані у житлової приміщенні за вказаною адресою.

20.04.2006 року рішенням правління ЗАТ «Промінь» та адміністрації МЖЕП «Світло», у якості поліпшення житлових умов відповідачам було надано на підставі спеціальних ордерів (посвідчень) №№ 103 та 104 на право заняття житлової площі гуртожитку за адресою: м. Одеса, провулок 1-ий Чорноморський, буд. 5, житлові приміщення №24 та №28. На підставі вказаних спеціальних ордерів (посвідчень) №№ 103 та 104 від 20.04.2006р. року був укладений договір найму житлового приміщення, та на імя ОСОБА_6 було відкритий особовий рахунок. Згодом нумерація житлових приміщень в гуртожитку змінювалася та приміщені, які займали відповідачі на підставі договору найму, були привласнені №№ 29 і 30. У звязку з чим, на дані приміщення був укладений відповідний договір найму вказаних житлових приміщень.

У звязку із вказаними змінами, 11.06.2007 року відповідачі були зареєстровані за постійним місцем проживання у житлових приміщеннях №№ 29,30 в будинку 5, по провулку Чорноморський в м. Одесі.

21.05.2015 року ОСОБА_6 померла, актовий запис №426 зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області

За згодою ОСОБА_2 відповідальним наймачем житлових приміщень стала ОСОБА_4.

За твердженням відповідачів, договір найму житлового приміщення неодноразово переукладався. Відповідачі постійно сплачували за надані комунальні послуги та проживання в гуртожитку та будь-яких зауважень на нашу адресу з боку наймодавця не надходило.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.

Так судом встановлено, що Приватне акціонерне товариство «Промінь1» зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 б. 77М. (а.с. 5)

Приватне акціонерне товариство «Промінь1» є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Промінь». (а.с. 25)

Мале житлово-експлуатаційне підприємство «Світло» є дочірнім підприємством ПрАТ «Промінь-1».

ПрАТ «Промінь-1» є власником гуртожитку - будинку №5 по пров. 1-й Чорноморський провулок в м. Одесі. (а.с. 35-36)

Судом встановлено, що Виконавчим комітетом Іллічівської районної ради депутатів трудящих 01.08.1968р. на імя ОСОБА_6 було видано посвідчення № 157 на право зайняття жилої площі у сімейному гуртожитку за адресою: м. Одеса, 1-й Чорноморський провулок №5 на зайняття квартири № 16 (а.с. 63)

20.04.2006р. МЖЕП «Світло» на імя ОСОБА_6 були видані посвідчення № 103 та № 104 на право зайняття жилої площі у гуртожитку за адресою: м. Одеса, 1-й Чорноморський провулок №5 на зайняття квартири № 28, № 24 (а.с. 64,65)

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сімям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Згідно ч. 1 ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого

самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Отже ОСОБА_6 була вселена на законних підставах у гуртожиток за адресою: м. Одеса, 1-й Чорноморський провулок №5 у квартири № 28, № 24.

Позивач стверджує, що спільного рішення правління ЗАТ «Промінь» та адміністрації МЖЕП «Світло» щодо видачі посвідчення № 103 та № 104 на право зайняття жилої площі у гуртожитку за адресою: м. Одеса, 1-й Чорноморський провулок №5 на зайняття квартири № 28, № 24 не існувало ніколи.

Крім того, таким правом був наділений лише директор ЗАТ «Промінь», за згодою акціонерів, начальник МЖЕП ОСОБА_5 таким правом не володіла, власника будівлі гуртожитку ніяким чином не представляла, підприємство є дочірнім і виконує функції виключно для обслуговування будівель, які належать позивачу.

Судом дійсно встановлено, що згідно Статуту МЖЕП «Світло» воно не наділено повноваженнями щодо видачі ордерів, а лише виконує функції виключно для обслуговування будівель, які належать позивачу. (а.с.31-34)

Згідно ч. 1 ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих

дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Частиною 2 ст. 59 ЖК України встановлено, що вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

В судовому засіданні, а також у додаткову відзиві на позову заяву відповідачі наполягали на тому, що позивач пропустив строки з даними позовними вимогами. (а.с.131-132)

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦПК України плив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В звязку з чим, суд вважає, що оскільки МЖЕП «Світло» перебувало у підпорядкуванні позивача, то позивач, починаючи з 2006р. мав право подати вищевказані позовні вимоги, проте в порушення строків, які передбачені ч. 2 ст. 59 ЖК України цього не зробило.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Відповідно до п. 137 рішення Європейського суду з прав людини (п. 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волков проти України», строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Отже позовні вимоги позивача про визнання недійсним посвідчення № 103,104 від 20.04.2006р. на зайняття квартир №28,24 по Першому Чорноморському провулку № 5 необхідно залишити без задоволення у звязку з пропуском позовної давності.

Судом встановлено, що ОСОБА_6, померла 21.05.2015 року, актовий запис № 426 від 21.05.2015р., зареєстрований відділом ДРАЦС Комінтернівського районного управління юстиції.

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 б. 5, кв. 29,30 з 11.06.2007р., ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 б. 5, кв. 29,30 з 11.06.2007р.. (а.с. 57-59).

ОСОБА_4, ОСОБА_2 були вселені та зареєстровані до гуртожитку м. Одеса, пров. 1-й Чорноморський б. 5, у квартири № 29,30 за згодою ОСОБА_6, а також позивача, оскільки доказів протилежного позивача не надав.

Відповідно до п. 17 «Примірного положення про гуртожитки», затвердженого Радою Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208, (яке було чинним на час вселення відповідачів у гуртожиток) громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у

їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення

своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається

лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадянина, які проживають разом з ним.

Згідно п. 4 ч. 3 розділу ІІІ Положення про гуртожитку, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального

господарства України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 р. за № 778/27223 27.04.2015 № 84 у разі проживання в приміщенні, що перебуває у їх відособленому користуванні, без згоди власника вселити своїх малолітніх чи неповнолітніх дітей, а за згодою власника вселити до такого приміщення свою дружину або чоловіка, дітей, які досягли вісімнадцяти років, а також батьків.

На підставі викладеного, суд вважає, що ОСОБА_4, ОСОБА_2 були вселені та зареєстровані до гуртожитку м. Одеса, пров. 1-й Чорноморський б. 5, у квартири № 29,30 на законних підставах та за згодою позивача.

Окрім того, з матеріалів справи також вбачається, що 29.12.2016р. між ПАТ «Промінь-1» та ОСОБА_4 був укладений договір найму на житлове приміщення АДРЕСА_2.

Крім того, в матеріалах справи є копія договору 1/18 найму житлового приміщення між ПАТ «Промінь-1» та ОСОБА_4 на житлове приміщення АДРЕСА_2 строком на діям (а.с. 80)

Отже позивач визнав право відповідачів на користування житловими приміщеннями у гуртожитку, що свідчить про усталеність взаємовідносин між сторонами та спростовує твердження позивача про відсутність інформації щодо незаконного проживання відповідачів.

На підставі викладеного, суд вважає, що в даних правовідносинах неможливо застосувати положення ч. 3 ст. 116 ЖК України, яка передбачає, що виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення.

В матеріалах справи є довідка МЖЕП «Світло» № від 19.04.2018р., з якої вбачається, що відповідача незаконно займають жилу площу у квартирах №29,30 , починаючи з 2006р. з найм чи оренди не здійснюють. (а.с. 125)

Однак з матеріалів справи вбачається, ОСОБА_6 сплачувала квартплату з 2012-2015р.р., що підтверджується наданими копіями квитанцій. (а.с. 69-72)

Необхідно також відзначити, що розмір заборгованості за проживання в гуртожитку суду не було надано.

Суд також не погоджується з твердженням позивача, що дії відповідачів завдають йому перешкоди у здійсненні права власності, а тому відповідачів необхідно виселити.

В даному випадку підлягають застосуванню не норми ст.ст. 321,328,391 ЦК України, а відповідні норми ЖК України, тобто ст.ст. 112, 132 ЖК України правових підстав застосування яких судом не встановлено.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Вищевказана позиція також висловлювана у Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 682/139/17-ц.

На підстав викладеного, керуючись ст.ст. 9,59,116 ЖК України, ст.2,5,10,12,258,259,263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Промінь1» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 щодо

зобовязання не чинити перешкод у користуванні власністю, звільнення незаконного зайнятого приміщення квартири №29,30 по Першому Чорноморському провулку № 5 шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, визнання недійсним посвідчення № 103,104 від 20.04.2006р. на зайняття квартир №28,24 по Першому Чорноморському провулку № 5 залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30 -ти денний строк з дня отримання копії повного тексту рішення.

Суддя

Повний текст складено та підписано 06.12.18