Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
28 листопада 2018 року
справа № 322/1334/15
провадження № 61-5811св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (головуючого), Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В.І., Крата В. І., Курило В. П. касаційні скарги ОСОБА_8 та ОСОБА_7 залишив без задоволення, а рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 жовтня 2016 року без змін.
При цьому колегія суддів зробила висновок, що: «пунктом 9 договору позики сторони узгодили обсяг відповідальності за порушення позичальником грошового зобов'язання, визначивши його у вигляді несплаченої у строк суми основного боргу, не сплачених відсотків за користування грошовими коштами та трьох процентів річних від простроченої суми.
Виходячи зі встановлених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України».
Не можу погодитися з таким застосуванням статті 625 ЦК України з наступних мотивів.
1. У частині другій статті 625 ЦК України, зокрема, вказано: «боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення».
2. Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору; форми договору.
2.1. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:
2.1.1 наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п'ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бутивимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);
2.1.2. якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов'язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);
2.1.3. якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК України. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов'язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту[1].
2.2. Екстраполяція викладеного у контексті розуміння норми, яка закріплену у частині другій статті 625 ЦК України, як імперативної чи диспозитивної, свідчить, що:
(а) пряма заборона у частині другій статті 625 ЦК України щодо можливості відступати від її положень відсутня;
(б) стверджувати про те, що недопустимість відступати від положень частини другої статті 625 ЦК України випливає із суті відносин між сторонами також навряд чи можливо;
(в) подальший аналіз слід здійснювати у контексті того чи випливає зі змісту частини другої статті 625 ЦК обов'язковість її положень.
3. Прояв обов'язковості (імперативності) норми, що зумовлюється її змістом може втілюватися у наявності вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів.
Очевидно, що у частині другій статті 625 ЦК України не передбачено такого правового наслідку відступу від її положень як нікчемність.
Тому це зумовлює потребу з'ясувати чи наявні в частині другій статті 625 ЦК України в контексті сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції інші правові засоби, що дозволяють кваліфікувати її як імперативну.
4. До інших правових засобів, що дозволяють кваліфікувати норму як імперативну, зазвичай, відносять припис. Імперативна норма, в якій міститься припис, текстуально виражається як певне позитивне регулювання відносин сторін, закріплюючи, зокрема, відповідний розподіл прав і обов'язків, ризиків, врахування інтересів, і не вказуючи прямо, а маючи на увазі, що встановлювати інше заборонено.
Для встановлення наявності в нормі припису, зазвичай, використовується телеогічне тлумачення, тобто з'ясування яка ж мета або направленість відповідної норми.
Телеогічне тлумачення частини другої статті 625 ЦК України в контексті сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції дозволяє стверджувати, що вона направлена на встановлення механізму: (а) компенсації втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів; (б) врахування інтересів боржника за наявності дефляції.
4.1. Наявність такого симетричного врахування інтересів як кредитора, так і боржника непрямо свідчить про наявність припису, та як наслідок про імперативність частини другої статті 625 ЦК України в контексті сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.
Тому норма, передбачена в частині другій статті 625 ЦК України, стосовно сплати боргу боржником кредитору з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення (викладена словами: «боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення») є імперативною, застосування якої учасники цивільних відносин не можуть виключити в договорі.
5. Аналогічний по суті висновок зроблений і в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 лютого 2018 року у справі № 917/1622/16. Зокрема вказується, що «у розрахунку інфляційних втрат поза увагою позивача залишилося те, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)».
6. За таких обставин на користь кредитора підлягала стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.
Суддя В. І. Крат