Кодимський районний суд Одеської області
__________________________________________________________________________________________
Справа № 503/480/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2018 року м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Гури А.І.

при секретарі Поліковській О.І.

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кодимі, Одеської області за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Кодимська районна державна адміністрація Одеської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, 19 березня 2018 року, звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації Одеської області, про позбавлення батьківських прав.

В судовому засіданні позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що з 18 квітня 2017 року він та його дружина - ОСОБА_4, після смерті своєї дочки - ОСОБА_5, виховують свою онуку - ОСОБА_6, 2008 року народження. З батьком дитини - відповідачем ОСОБА_3, дочка розірвала шлюб у 2016 році. Після смерті дочки саме він і його дружина забрали онуку і виховують її. Відповідач в житті своєї дочки ніякої участі не приймає, тобто ухиляється від свого батьківського обов'язку. На певний час виїхав за кордон на заробітки. Просить позбавити батьківських прав ОСОБА_3 стосовно ОСОБА_6 та призначити опікуном дитини його.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги не визнає.

Представник третьої особи (за довіреністю) в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, остаточне рішення залишила на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення позивача, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, встановив наступне.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 08 квітня 2008 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_6, батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_5, про що складено відповідний актовий запис за №308 /а.с.13/.

Згідно рішення Кодимського районного суду Одеської області від 28 січня 2016 року (справа №503/1687/15-ц) шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 відновлено дошлюбне прізвище «ОСОБА_5» (а.с.18-20).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2, виданого 24 січня 2018 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис №874 (а.с.15).

Згідно довідки Писарівської сільської ради Кодимського району Одеської області №505 від 13 березня 2018 року, склад сім'ї ОСОБА_1: дружина - ОСОБА_4; онука - ОСОБА_6, 2008 року народження (а.с.32).

Згідно висновку №01-29/1026 від 24 травня 2018 року органу опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації Одеської області "Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2" орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини /а.с.67-68/.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 є батьком неповнолітньої дитини доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Хоч ОСОБА_3 і не проживає постійно зі своєю дитиною, рідко з нею бачиться. В той же час, така поведінка відповідача пов'язана з тим, що той перебуває на заробітках за кордоном і це підтверджено самим позивачем в судовому зсіданні.

Суд звертає увагу учасників провадження на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Враховуючи особу відповідача, обставини справи, забезпечення дітям належних умов проживання та виховання позивачем, що погоджено з самим відповідачем, зважаючи н позицію органу опіки т піклування, висловлену у висновку №01-29/1026 від 24 травня 2018 року, суд дійшов переконливого висновку про те, що за даних обставин необхідності позбавляти відповідача батьківських прав немає, позов є передчасним.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів наявності обставин, які б свідчили про необхідність винесення рішення про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини.

Водночас, суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дочки.

Також, суд звертає увагу щодо необхідності продовження пильного контролю за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов'язків з боку Органу опіки та піклування - Кодимської РДА Одеської області, що відповідає п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав".

Відповідно до ст.180 СК України, обов'язок утримувати дитину лежить на батьках.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 211, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Кодимська районна державна адміністрація Одеської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Суддя А.І.Гура