Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 487/1340/16-ц

провадження № 61-6970св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Довжук Т. С., Шолох З. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_2) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3про витребування майна з чужого незаконного володіння: жилого будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями, стягнення отриманих доходів за час неправомірного користування вище вказаним майном,виселення відповідача з спірного будинку та зняття з реєстрації відповідача та усіх зареєстрованих у будинку осіб.Просила стягнути з відповідача отримані доходи за час неправомірного користування жилим будинком у розмірі 3 070 000,00 грн (100 000,00 доларів США х 25 грн (курс гривні) = 2 500 000,00 грн - вартість будинку та вартості оренди житла: 570 000,00 грн = 2 500 х 12 х 19).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що її батько ОСОБА_5, після смерті своєї матері ОСОБА_6, успадкував ІНФОРМАЦІЯ_2 жилий будинок АДРЕСА_1, який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 28лютого 1990 року. ОСОБА_5прийняв спадщину після смерті матері, оскільки був зареєстрований та проживав у спірному будинку на момент її смерті та надалі користувався ним та майном. У нотаріальну контору для оформлення спадщини він не звертався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Позивач як єдиний спадкоємець після смерті батька звернулась до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, але дізналась, що спірне спадкове майно та земельна ділянка знаходяться у користуванні відповідача ОСОБА_3, яка ним користується без правових підстав, оскільки рішення суду, яким за нею визнано право власності на спірний жилий будинок, скасовано.

Рішенням Заводськогорайонного суду м. Миколаєва від 06 липня2016 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення отриманих доходів за час неправомірного користування майном та виселення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2014 року встановлено, тому не підлягає доказуванню відповідно до статті 61 ЦПК України 2004 року, що спадкове майно, яке належало ОСОБА_5,знищено пожежею, а позивачем не доведено, що вона на законних підставах набула право власності на спірний жилий будинок, а тому має право розпоряджатися та користуватися вказаним будинком та може вимагати захисту своїх порушених законних прав власника.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довелаобставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2016 року в частині вирішення позову про витребування майна та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Зобов'язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 та усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні вказаним житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3 з цього будинку.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач прийняла в установленому законом порядку спадщину, є власником спадкового майна ОСОБА_5, має право володіти та користуватися цим майном і право на захист цих прав. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про витребовування у ОСОБА_3 будинку АДРЕСА_1. Самочинне будівництво, здійснене ОСОБА_3 за вказаною адресою, не є об'єктомцивільних прав, оскільки не набуло юридичного статусу нерухомого майна, тому зазначене не позбавляє відповідача права заявитидо ОСОБА_2 вимоги про витребовування будівельних матеріалів.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, у якій просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

13 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою.

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу надійшли заперечення на касаційну скаргу.

22 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.

08 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять yci права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини i не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу у порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, у тому числі жилий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на жилий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на жилий будинок, іншу споруду.

Спірне майно є самочинним будівництвом, тому це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування у судовому порядку. На нього не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, у тому числі шляхом його продажу на прилюдних торгах.

Судом встановлено, що у жилому будинку сталася пожежа. Отже, майно, яке належало ОСОБА_5 у порядку спадкування,знищено. Встановлення факту знищення будинку є підставою для припинення володіння майном, тобто будинком, i як наслідок припинення користування земельною ділянкою, на якій розташовано жилий будинок. Спадщина на жилий будинок, який успадкував після своєї матері ОСОБА_5, не відкрилась, оскільки у спадкодавця ОСОБА_5 на час вікриття спадщини було відсутнє майно, яке могла успадкувати позивач. Суд також дійшов висновку,що існуючий жилий будинок, право власності на який просила визнати ОСОБА_2, є об'єктом самочинного будівництва. Жилий будинок не набув юридичного статусу нерухомого майна, тобто не став об'єктом цивільного обороту як нерухомість.

Позивач намагається заволодіти майном, яке не належало ні її бабусі, ні її батькові. Твердження позивача, що вона мешкала у цьому будинку не відповідає дійсності та інші обставини встановлено судовими рішеннями.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач є власником спірного будинку, а відповідач привласнила її майно. Ніякої пожежі 26 червня 1996 року, ні раніше - у 1995 році, не було. Вона проживала в цьому будинку з чоловіком та дочкою до 1996 року, а потім з матір'ю, яка потребувала стороннього догляду. Пожежа була незначною, ОСОБА_3 зробила переобладнання у будинку з метою його привласнення. Просить залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок від 28 лютого 1990 року належав жилий будинок АДРЕСА_1. 26жовтня 1981 року заповітом, посвідченим державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 призначила спадкоємцем свого майна сина ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6померла.

До нотаріальної контори ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 не звертався, але прийняв спадщину відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР, оскільки на час відкриття спадщини був зареєстрований та проживав зі спадкодавцем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2014 року встановлено, що спадкове майно, яке належало ОСОБА_5 знищено пожежею, тобто припинено володіння майном - будинком і як наслідок припинено користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) ( далі - ЦПК України 2004 року) така обставина, як знищення будинку пожежею, не підлягає доказуванню.

Судом першої інстанції також встановлено, що вказану земельну ділянку по АДРЕСА_1 вилучено та зараховано до земельного фонду територіальної громади (рішення Малокорениської сільської ради від 26 червня 1996 року №9/7) та надалі передано її у власність ОСОБА_3для будівництва індивідуального будинку (рішення Малокорениської сільської ради від 26 червня 1996 року №11/7 і №13/7) (а.с. 162-164, 167).

Згідно з матеріалами інвентарної справи Миколаївської міжміського бюро технічної інвентаризації №1562 ОСОБА_3 на земельній ділянці площею 1248,9 кв. м за відсутності проекту у 1999 році, за адресою АДРЕСА_1, побудувала жилий будинок загальною площею 98,5 кв.м, жилою 53,9 кв.м з прибудовою та господарськими будівлями. На підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 327 від 22 лютого 2005 року видано свідоцтво про право власності на жилий будинок.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2004 року за ОСОБА_3 визнано право власності насамочинно збудовані споруди, зокрема, жилий будинок літ. «А», розміром 15,15 Х 4,87 кв. м., житлову прибудову літ. «А1», розміром 3,0 Х 1, 4 кв. м., які розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 67-68).

Апеляційним судом встановлено, що постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2013 року визнано незаконними та скасовані рішення Малокорениської сільської ради від 26 червня 1996 року № 9/7, від 26 червня 1996 року № 11/7 і № 13/7 та рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 лютого 2005 року № 327. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на жилий будинок на ім'я ОСОБА_3

Дослідивши письмові докази у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що на сьогодні ОСОБА_3 не є власником жилого будинку АДРЕСА_1. Водночас і позивач не надала жодних належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що вона на законних підставах набула право власності на спірний житловий будинок, тому має право розпоряджатися та користуватися вказаним житловим будинком, отже, може вимагати захисту порушених прав власника.

За змістом частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України 2004 року визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, пред'явлених ОСОБА_2 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_2) до суду першої інстанції, вона просила витребувати з чужого незаконного володіння майно - жилий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та стягнути отриманий дохід за час неправомірного користування вказаним вище майном та виселитивідповідача з спірного будинку та надалізняти з реєстрації відповідача та усіх зареєстрованих убудинку осіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції не повністю погодився із висновками суду першої інстанції та виходив з такого.

Позивач прийняла в установленому законом порядку спадщину, є власником спадкового майна ОСОБА_5, має право володіти та користуватися цим майном і, відповідно, право на захист цих прав.

Апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції, що рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2014 року встановлено, що спадкове майно, яке належало ОСОБА_5 було знищено пожежею.

Свій висновок апеляційний суд обґрунтував постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року, якою встановлено, що батько позивача ОСОБА_5 був зареєстрований у будинку з 1983 року та знятий з реєстрації тільки з 26 січня 2011 року у зв'язку зі смертю.

Із вказаних судових рішень встановлено, що 08 грудня 2011 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради, за участю третіх осіб - ОСОБА_3, Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації про скасування рішень сільської ради с. Мала Корениха: від 26 червня 1996 року № 9/7 про вилучення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 та її зарахування до земельного фонду територіальної громади; від 26 червня 1996 року № 11/7 та № 13/7 про передачу земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_3; скасування рішення Виконкому Миколаївської міської Ради від 22 лютого 2005 року№ 327 в частині оформлення права власності ОСОБА_3 на житловий будинок за літ. «А», житловою площею 53,9 кв. м., загальною площею 98.5 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1;визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 (а. с. 86-90, 91-93).

Залишаючи без змін постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2013 року, якою задоволено позов ОСОБА_2, Одеський апеляційний адміністративний суд виходив із обставин, встановлених судом першої інстанції, і які було взято до уваги апеляційним судом у вказаній цивільній справі, зокрема, згідно відомостей будинкової книги, а також адресно-довідкового сектора ВГІРФО від 27 жовтня 2010 року ОСОБА_5 був прописаний у будинку за адресою: АДРЕСА_1 та знятий з реєстрації у вказаному житловому будинку з 26 січня 2011 року у зв'язку із смертю; відповідно до письмової інформації Миколаївського міжрегіонального інституту розвитку людини Вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» від 24 жовтня 2012 року № 223 згідно із записами трудової книжки з вересня 2004 року ОСОБА_5 своїм місцем реєстрації та проживання вказував будинок АДРЕСА_1.

Апеляційний суд з посиланням на пункт 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначив, що суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Водночас апеляційний суд не зазначив, із якого саме правового висновку Апеляційного суду Миколаївської області, викладеного у рішенні від 23 вересня 2014 року, він виходив, і такий не є преюдиційним фактом. Верховний Суд зауважує, що апеляційний суд у мотивувальній частині рішення лише зазначив про відмову в позові вказаним рішенням та підстави відмови у позові ОСОБА_2

Згідно із частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Із змісту рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Миколаївської міської ради, Третьої миколаївської державної нотаріальної контори про визнання права власності в порядку спадкування, витребування майна, виселення та зобов'язання вчинити певні дії випливає, що вирішуючи спір апеляційний суд виходив із встановленого факту знищення спадкового майна ОСОБА_5 - пожежею, надав йому оцінку. Встановивши вказаний факт, апеляційний суд дійшов висновку, що встановлення факту знищення майна є підставою для припинення володіння майном.

Верховний Суд виходить з того, що преюдиційними є ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового рішення. У постанові Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2013 року та ухвалі Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року не встановлено такі обставини, які б спростовували обставину - знищення спадкового майна ОСОБА_5 пожежею, яка встановлена рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 23 вересня 2014 року (а. с. 58-64, том 1).

Дійшовши висновку про те, що належних доказів знищення належного ОСОБА_5 майна матеріали справи не містять, апеляційний суд не спростував висновок суду першої інстанції про преюдиційний факт, що спадкове майно знищено пожежею, який, згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року, не підлягає доведенню.

Згідно із статтею 387 ЦК України з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння, має право звернутися власник майна, який має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 391 ЦК України суд має встановити наявність у позивача права власності та перешкоди у користуванні власником своєю власністю.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд зауважує, що висновки апеляційного суду про задоволення позову є непереконливими та суперечливими.

Апеляційний суд у мотивувальній частині рішення суду зазначив: «самочинне будівництво, здійснене ОСОБА_3 за вищевказаною адресою, не є об'єктом цивільних прав, оскільки не набуло юридичного статусу нерухомого майна, а тому зазначене не позбавляє відповідачку права заявити до ОСОБА_2 вимоги про витребовування будівельних матеріалів». Водночас суд ухвалив рішення і зобов'язав ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1».

На думку Верховного Суду, з урахуванням численних спорів між сторонами у справі з приводу спадкового майна ОСОБА_5, судові рішення у яких є предметом перегляду судів апеляційної та касаційної інстанцій, такі висновки апеляційного суду не забезпечують визначеність у відносинах між сторонами.

Вирішуючи спір, апеляційний суд застосував до спірних правовідносин, зокрема, статтю 41 Конституції України, статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Верховний Суд зауважує, що в контексті статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод питання захисту майна виникає тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, і така власність існує.

З огляду на викладене, з урахуванням підстав та змісту позову у вказаній цивільній справі, встановлених обставин судами першої і апеляційної інстанцій, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що вона набула право власності саме на спірний житловий будинок, а отже, відмову у позові через недоведеність позовних вимог.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 серпня 2016 року скасувати, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик