КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/15639/17

номер провадження: 22-ц/824/194/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 22 березня 2018 року у складі судді Коробенка С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі - ДП «Центр державного земельного кадастру») про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 06 листопада 2001 року він працював на посадах машиніста різальних машин та пресувальника дільниці підготовки паперу державного підприємства «Державна картографічна фабрика». На підставі наказу державного агентства земельних ресурсів України №05 від 09 січня 2013 року державне підприємство «Державна картографічна фабрика» перереєстроване у Виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр Державного земельного кадастру».

Зазначав, що державне підприємство «Державна картографічна фабрика» перебуває у стані припинення, а його правонаступником є ДП «Центр державного земельного кадастру». Згідно з наказом №49-к від 30 листопада 2015 року його з 01 грудня 2015 року було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням філією законодавства про працю (невиплата заробітної плати). Вказував, що у день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, а саме, не виплачена заборгованість по заробітній платі за 2013 рік, не виплачена заборгованість по заробітній платі за січень-листопад 2015 року, не виплачена заробітна плата за 01 грудня 2015 року (останній робочий день), не виплачена компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога при звільненні.

У зв'язку з наведеним позивач просив стягнути з ДП «Центр державного земельного кадастру» на свою користь заборгованість по заробітній платі за 2013 рік у розмірі 1176 грн 56 коп., заборгованість по заробітній платі за 2015 рік, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні у загальному розмірі 14 876 грн 61 коп., заробітну плату за 01 грудня 2015 року у розмірі 149 грн 99 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням заяви про уточнення розрахунку, за період з 02 грудня 2015 року по 12 лютого 2018 року у розмірі 82 944 грн 24 коп., компенсацію збитків від інфляції за час невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за 2015 та 2016 роки у розмірі 2 687 грн 50 коп.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за 2013 рік у сумі 1 176 грн 56 коп., стягнення заборгованості із заробітної плати за 2015 рік у розмірі 14 876 грн 61 коп. - залишено без розгляду.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 22 березня 2018 року прийнято відмову представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 від позовних вимог ОСОБА_1 частині стягнення з ДП «Центр державного земельного кадастру» компенсації збитків від інфляції за час невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції за 2015 та 2016 роки в сумі 2 687 грн 50 коп., провадження у справі в цій частині позовних вимог закрито.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 22 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 138 грн 45 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 02 грудня 2015 року по 22 березня 2018 року в розмірі 80 162 грн 55 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДП «Центр державного земельного кадастру» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_1, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скаргу мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач в день звільнення 01 грудня 2015 року роботу не виконував, оскільки він працював за відрядною системою оплати праці, а тому вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення заробітної плати за 01 грудня 2015 року, що в свою чергу призвело до помилки у визначенні кількості робочих днів для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вказує, що при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку судом не вирішено питання про визначення розміру податків й інших обов'язкових платежів. Також зазначає, що судом першої інстанції у порушення вимог ст.233 КЗпП України не застосовано строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в округах» ліквідовано апеляційний суд Київської області і апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві, який розпочав свою роботу 03 жовтня 2018 року.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу від 06 листопада 2001 року ОСОБА_1 був прийняти на роботу до ДП «Державна картографічна фабрика» на посаду машиніста різальних машин дільниці підготовки паперу, а в подальшу був переведений на посаду прасувальника дільниці підготовки паперу.

Наказом від 17 червня 2013 року №03-к позивач переведений у Виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» машиністом різальних машин дільниці підготовки паперу.

Наказом від 30 листопада 2015 року №49-к ОСОБА_1 звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням філією законодавства про працю (невиплата заробітної плати) з 01 грудня 2015 року.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що при звільненні з ОСОБА_1 не було проведено повного розрахунку.

Встановлено, що 21 грудня 2017 року відповідачем позивачу була виплачена заборгованість із заробітної плати за 2013 рік у розмірі 1 176 грн 56 коп., що підтверджується платіжним дорученням №1729 від 21 грудня 2017 року, а 26 грудня 2017 року позивачу була виплачена заборгованість із заробітної плати за січень-листопад 2015 року, вихідна допомога та компенсації за невикористану відпустку, у загальному розмірі 14 876 грн 61 коп., що підтверджується платіжним дорученням №1787 від 26 грудня 2017 року .

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заробітної плати за 01 грудня 2015 року та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із того, що позивача звільнено з роботи саме з 01 грудня 2015 року, який є його останнім робочим днем, що також підтверджується відомостями Пенсійного фонду України. Оскільки основну частину заборгованості відповідач сплатив позивачу лише 21 та 26 грудня 2017 року, а заробітну плату за останній робочий день відповідач взагалі не сплатив, то суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 грудня 2015 року по день ухвалення рішення, що становить 80 162 грн 55 коп.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що заробітна плата виплачується за фактично виконану працівником роботу і її розмір може бути зменшений у випадку невиконання працівником своїх трудових обов'язків.

По справі встановлено, що відповідно до наказу від 17 червня 2013 № 03-к ОСОБА_1 було переведено до Виробничої філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» машиністом різальних машин (листорізальних). Цим же наказом встановлено, що оплата праці позивача є відрядною за фактично виконаний обсяг робіт (а.с.104).

Відповідно до ч.1 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Частиною 1 ст. 90 КЗпП України передбачено, що при відрядній оплаті праці розцінки визначаються виходячи з установлених розрядів роботи, тарифних, ставок (окладів) і норм виробітку (норм часу).

Відрядна розцінка визначається шляхом ділення погодинної (денної) тарифної ставки, яка відповідає розряду роботи, що виконується, на погодинну (денну) норму виробітку (ч.2 ст.90 КЗпП України).

Згідно з ч.2 ст.104 КЗпП України праця робітників-відрядників оплачується за розцінками, встановленими для роботи, яка виконується.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 01 грудня 2015 року роботу не виконував, що підтверджується записами у графіку виходу на роботу працівників СГЕ, СГМ, ГП та ЗТП за грудень 2015 року, затвердженого директором Виробничої філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» від 30 листопада 2015 року та табелем робочого часу за грудень 2015 року, де у графі 01 грудня 2015 року напроти прізвища позивача зроблено запис «НД», що відповідно до наказу Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 05 грудня 2008 року № 489 визначенням неявки у зв'язку з переведенням за ініціативою роботодавця на неповний робочий день (тиждень) вважається буквений код «НД».

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що оплата праці ОСОБА_1 була відрядною та в день звільнення 01 грудня 2015 року він не працював, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за 01 грудня 2015 року.

Посилання суду першої інстанції на індивідуальні відомості про застраховану особу, видану Пенсійним фондом України (форма ОК-5) не заслуговують на увагу, оскільки вказані відомості не свідчать про те, що ОСОБА_1 01 грудня 2015 року виконував роботу на підприємстві, яка підлягає оплаті, а лише свідчать про сплату роботодавцем внесків до Пенсійного фонду України.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 264 ЦПК України наведених вище обставин не з'ясував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за 01 грудня 2015 року.

Колегія суддів враховує, що безпідставне задоволення судом першої інстанції вимоги позивача щодо стягнення на його користь заробітної плати за 01 грудня 2015 року, в свою чергу призвело до неправильного обрахунку днів, за які з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було виплачено всіх належних йому сум, зокрема, заборгованість із заробітної плати, вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку, що свідчить про порушення ДП «Центр державного земельного кадастру» вимог ст.116 КЗпП України щодо виплати ОСОБА_1 всіх сум, що належали йому в день звільнення.

Повний розрахунок з ОСОБА_1 відповідачем здійснено 26 грудня 2017 року (а.с.45,59).

Тому з урахуванням положень ч.1 ст.117 КЗпП України колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ДП «Центр держаного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить із такого.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до приписів ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.5 розділу ІV вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку).

Згідно з розрахунком ДП «Центр держаного земельного кадастру» середньоденний заробіток ОСОБА_1 складав 138 грн. 45 коп., який розрахований відповідачем відповідно до вказаного вище Порядку.

Як вбачається із матеріалів справи, у жовтні 2015 року ОСОБА_1 відпрацював 21 робочий день, а в листопаді 2015 року - 5 робочих днів (а.с. 65,66).

Колегією суддів з урахуванням цих даних та відповідно до вимог вказаного вище Порядку проведено розрахунок та визначено середньомісячне число робочих днів ОСОБА_1 за жовтень-листопад 2015 року, що становить 13,5 (21 робочий день у жовтні 2015 року + 5 робочих дні у листопаді 2015 року) ? 2 місяці.

Встановлено, що період затримки розрахунку при звільнені позивача становить 754 календарних днів (з 02 грудня 2015 року по 26 грудня 2017 року).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 46 976 грн 09 коп. (13,5?754) ? 30 календарних днів?138,45.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно з пунктом 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Тому з ДП «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02 грудня 2015 року по 26 грудня 2017 року у розмірі 46 97 грн 09 коп., без утримання податків й інших обов'язкових платежів.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції у порушення вимог ст. 233 КЗпП України не було застосовано спеціальний строк позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з такого.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями статей 116, 117, 237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 роботодавець не розрахувався з ним у повному обсязі, оскільки не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати, вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку, а тому перебіг позовної давності за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на момент звернення позивача до суду не почався.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а судом апеляційної інстанції ухвалено нове рішення, яким його позов задоволено частково, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 469 грн 76 коп.

Керуючись ст.ст. 367 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 22 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02 грудня 2015 року по 26 грудня 2017 року у розмірі 46 976 (сорок шість тисяч дев'ятсот сімдесят шість) грн 09 коп., без утримання податків й інших обов'язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» на користь держави судовий збір у розмірі 469 грн 76 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: