АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Демченко Е.Л., Макарова М.О.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки при звільненні та невикористаної відпустки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 11 травня 2011 року по 20 березня 2014 рік перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді інспектора сектору по охороні громадського порядку. Відповідно до наказу №22/1-к від 01 березня 2012 року позивача переведено на посаду водія відділу з охорони громадського порядку та майна.

Наказом № 31-к від 20 березня 2014 року його звільнено із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням.

Позивач зазначає, що при звільненні відповідач не сплатив йому заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, а тому з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачені при звільненні грошові кошти у розмірі 20 411, 78 грн. заборгованості по заробітній платі, 15 450, 64 грн. компенсації з урахуванням індексу інфляції, 88 660 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 4 129 грн. компенсації за дні невикористаної відпустки за період з 2011 року по 2013 рік.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто КП «Муніципальна варта» ДМР на користь ОСОБА_2 122 962, 42 грн., з яких, 18911,78 грн. заборгованість по заробітній платі, 15450,64 грн. грошова компенсація з урахуванням індексу інфляції, 88600 грн. середня заробітна плата за час затримки. Вирішено питання про судові витрати.

В решті заявлених вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем було допущено порушення вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України, за змістом яких власник або уповноважений ним орган зобов'язаний розрахуватися з працівником у визначені законом строки, сплатити працівникові у день звільнення усі належні суми.

В апеляційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року, Комунальне підприємство «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення суми середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не подано доказів наявності вини власника або уповноваженого ним органу відповідача у затримці виплати позивачу належних при звільненні сум. Також, суд не взяв до уваги те, що вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська бухгалтер КП «Муніципальна варта» ДМР - ОСОБА_3 була визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 191 КК України, а тому відсутня вина власника або уповноваженого ним органу відповідача у затримці виплати позивачу належних звільненні сум.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 11 травня 2011 року до 20 березня 2014 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді інспектора сектору з охорони громадського порядку та майна, а з 01 березня 2012 року на посаді водія відділу по охороні громадського порядку та майна.

Наказом № 31-к від 20 березня 2014 року позивача звільнено із займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням (а.с.7-8).

Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року встановлено, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 за період з травня 2011 року по березень 2014 року складає 20 411,78 грн.

Згідно приведених розрахунків середньої заробітної плати за весь час затримки виплати заробітної плати вбачається, що середній заробіток за весь час його затримки у період з 21 березня 2014 року по 12 грудня 2016 року складає 88 660 грн., виходячи з наступного розрахунку: 124 х 715, де: 124 - середня заробітна плата за один день (2542 + 2542 / 21 + 20); 715 - кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано, відповідно до вимог ст.ст. 115,116,117 КЗпП та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати», ухвалив рішення про стягнення з роботодавця на користь ОСОБА_2 18 911,78 грн. заборгованості по заробітній платі, 15 450,64 грн. грошової компенсації з урахуванням індексу інфляції та 88 600 грн. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення грошових коштів за невикористанні відпустки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в цій частині позовні вимоги не доведені, оскільки позивач не надав доказів того, що він не використовував належні йому відпустки та не отримував за них грошову компенсацію.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги КП «Муніципальна варта» ДМР про неправильність рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми розміру середньої заробітної плати в розмірі 88 600 грн. за час затримки виплати сум, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом було встановлено факт не проведення з вини підприємства розрахунку з ОСОБА_2 при звільненні у визначені положеннями ст.116 КЗпП України, строки. Фактичний розрахунок з ОСОБА_2 по виплаті належної йому при звільненні заробітної плати не здійснено, а тому наявні передбачені ст.117 КЗпП України підстави для покладення відповідальності на підприємство за затримку розрахунку зі звільненим робітником та стягнення на користь останнього середньої заробітної плати по день фактичного розрахунку.

Крім того слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про відсутність вини відповідача, як роботодавця, у невиплаті заробітної плати відповідача, оскільки подані ним докази, зокрема вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року про визнання бухгалтера КП «Муніципальна варта» ДМР ОСОБА_3 винною у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 191 КК України, жодним чином не свідчать про відсутність вини відповідача щодо невиплати заборгованості із заробітної плати позивачу.

Розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 березня 2014 року по 12 грудня 2016 року відповідачем не спростований.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Муніципальна варта» Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Е.Л. Демченко

М.О. Макаров