РІШЕННЯ

іменем України

02 серпня 2018 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - Бібіка О.В.

з участю секретаря Горобець Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

29.01.2018 ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 19904,06 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідно до укладеного з відповідачем договору від 07.12.2011, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, а також інші витрати згідно Умов.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав.

Станом на 27.12.2017 ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 19904,06 грн., яка складається з: 1791,53 грн. - тіло кредиту; 785,79 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 15902,74 грн. - нараховано пені; штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 924,00 грн. штраф (процентна складова).

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовну заяву не визнає, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Визнав факт, що деякий час користувався кредитною карткою ПАТ КБ "Приватбанк", ліміт на якій було встановлено у розмірі 1000 грн., але взяті з рахунку кошти повертав, а коли у картки закінчився строк дії, припинив всі відносини з банком в був впевнений, що ніякого боргу за ним не рахується. Не погоджується із розрахунком заборгованості. Заявив про застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру неустойки. Крім того, просить застосувати як загальну так і спеціальну позовну давність до заборгованості.

23.04.2018 надійшла відповідь ПАТ КБ "Приватбанк" на відзив, де зазначено, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, отримав кредит у розмірі 2000 грн. у зв'язку з чим підписав заяву б/н 07.12.2011.

В заяві зазначено початкову суму кредиту, однак банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.

Обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності.

Виписка з карткового рахунку підтверджує той факт, що ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт, який він використовував, потім частково погашав і знову користувався кредитними коштами.

Підстав для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України не вбачається, оскільки має місце неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором та право банку на застосування такого виду правових наслідків у разі порушення зобов'язання як неустойка.

Крім того, підстав для застосування позовної давності не має, оскільки строк дії картки, яку отримав відповідач, становив до 10.2016 року, позивач звернувся з позовом 20.01.2018, тобто до спливу зазначеного строку.

Оскільки порушення з боку відповідача зобов'язань за договором триває, підстав для задоволення спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені не має.

19.03.2018 ОСОБА_1 подано зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ "Приватбанк" з вимогами: визнати недійсним кредитний договір б/н від 07.12.2011, укладений між ним та банком на підставі анкети-заяви від 07.12.2011 відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України.

В обґрунтування зустрічної позовної давності ОСОБА_1 зазначив, що при укладенні кредитного договору шляхом підписання анкети-заяви 07.12.2011 ПАТ КБ "Приватбанк" порушив його права споживача, а саме: не повідомив, що укладається саме кредитний договір, який є великим за обсягом та з великою кількістю умов щодо кредитування, зокрема нарахування штрафних санкцій, які в декілька разів можуть перевищувати суму кредиту. Вважає, що це було зроблено навмисно, щоб ввести його в оману, в іншому б випадку, він не погодився б на оформлення такого кредитного договору.

Укладення кредитного договору не відповідало вимогам ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Анкета після підписання залишилася у банку, копії він не отримав, про те, що отримати інформацію про умови кредитування можна на сайті банку, йому не повідомили.

Сума кредиту в заяві була вказана у розмірі 1000 грн., про зміну ліміту банк ні у якій формі не повідомив.

Вважає, що має місце обман клієнта банком з метою зв'язати його зобов'язаннями, які йому не відомі, та, скориставшись його необізнаністю, мати можливість отримати неправомірний прибуток у вигляді штрафних санкції, що в декілька разів перевищують суму кредиту.

26.04.2018 надійшов відзив ПАТ КБ "Приватбанк" на зустрічну позовну заяву, де зазначено, що банк не визнає зустрічних позовних вимог відповідача.

Зміст укладеного з ОСОБА_1 кредитного договору зафіксовано в декількох документах: заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії задля набуття, припинення або зміну цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України, вказує на вчинення двостороннього кредитного договору.

Виконання позичальником умов кредитного договору засвідчує його волю до настання відповідних правових наслідків, передбачених кредитним договором. З моменту оформлення договору пройшло 6 років і позичальник не звертався до банку з приводу неправильності нарахування відсотків, користувався кредитними коштами, виконував умови договору. Доказом виконання умов є виписка по рахунку.

Кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним, а норми Закону України "Про захист прав споживача" не поширюється на спірні правовідносини, оскільки позичальнику грошові кошти надавалися у вигляді встановленого ліміту на кредитну картку, а не на придбання продукції (споживчий кредит).

Зустрічна позовна заява подана з недотриманням строку позовної давності.

21.05.2018 ОСОБА_1 подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, де він зазначив, що виписка по рахунку не може бути належним та допустимим доказом, оскільки він вимагає визнання недійсним правочину у зв'язку з недотриманням банком його прав споживача під час укладення договору, банк, який є зацікавленою оссобою в справі, сам створив цей доказ.

Як на момент підписання анкети-заяви, так і зараз не може оцінити обсяг відомих йому умов кредитування.

Взаємного погодження умов договору не було.

Ліміт кредиту було встановлено 1000 грн., проте, зазначається про надання кредитного ліміту у розмірі 2000 грн.

Посилання банку на презумпцію правомочності правочину вважає таким, що ніяк не спростовує та не заперечує його доводів про недійсність договору.

Щодо позовної давності, то у суду не має підстав для її застосування, оскільки він дізнався про порушення його права лише при ознайомленні з позовною заявою ПАТ КБ "Приватбанк".

Ухвалою суду від 29.05.2018 прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1В . до ПАТ КБ "Приватбанк" про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору з первісним позовом.

21.06.2018 відповідачем за зустрічною позовною заявою подано заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких викладено доводи ПАТ КБ "Приватбанк", аналогічні доводам, викладеним у відзиві на зустрічну позовну заяву. Зазначено, що банківська виписка має статус первинного документа та є допустимим та належним доказом того, що ОСОБА_1 були відомі умови та тарифи кредитування. Щодо кредитного ліміту, в анкеті-заяві зазначена початкова сума кредитного ліміту, однак умовами визначено право банку у будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.

Ухвалою суду від 03.07.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

Представник позивача ОСОБА_2 подала клопотання про судовий розгляд справи за відсутністю представника позивача, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав, просив задовольнити зустрічну позовну заяву.

Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши доводи позивача та відповідача, викладені ними у заявах по суті справи та з процесуальних питань, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного:

Встановлено, що 07.12.2011 між ПАТ КБ "Приватбанк", та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем письмової заяви про надання йому кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у сумі 1000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік. Згідно змісту даної заяви його було ознайомлено з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами. Крім того, надав згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами складають між ним та банком договір. (а. с. 9, 10-24).

Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.6.4 Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно до якого клієнт дає право банку в будь-який момент зменшити/збільшити або анулювати ліміт Овердрафту та Картрахунку.

Позивач свої зобов'язання по вищезазначеному договорі виконав та відповідно до умов укладеного договору надав відповідачу кредитні картки №782868 та №018411, термін дії останньої до 10.2016. (а. с. 67).

Твердження відповідача про те, що він користувався кредитною карткою і коли її строк дії закінчився, припинив усі відносини з банком, так само твердження щодо встановленого ліміту у сумі 1000 грн. спростовується даними виписки про рух коштів на картковому рахунку (зняття коштів в банкоматі, проведення розрахунків через термінали в касах та ін.), що свідчить про використання ним даної картки до вересня 2015. (а. с. 60-65).

Пунктом 2.1.1.2.4 Умов та Правил встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком.

Встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження.

Відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН-коду (в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через РOS-термінал торгової точки), саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові. При проведенні претензійно-позовних заходів ключову роль відіграє заборгованість клієнта (сума фактично отриманих коштів та нарахована плата за користування ними), а не сума стартового кредитного ліміту по карті. Тому належним доказом зняття коштів з карткового рахунку клієнта є виписка.

На думку суду, банком надано всю необхідну інформацію відповідачу в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення відповідача з умовами кредитування є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).

Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним.

На підтвердження своїх заперечень проти позовної заяви, відповідачем, в свою чергу не надано будь-яких доказів .

Згідно наданих представником позивача розрахунку у зв'язку з порушеннями відповідачем ОСОБА_1 умов зазначеного договору станом на 19904,06 грн., яка складається з: 1791,53 грн. - тіло кредиту; 785,79 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 15902,74 грн. - нараховано пені; штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 924,00 грн. штраф (процентна складова). (а. с. 5-6, 7-8).

Згідно ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ст. ст. 1046-1053 цього Кодексу, якщо інше не встановлено параграфом 2 Глави 71 і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року, яка оприлюднена 23.06.2018 року, по справі №444/9519/12, провадження №14-10цс, Верховним Судом у п.п. 89-93 викладено наступні висновки.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання або неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесенням чергового платежу та обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальником розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Відповідачем ОСОБА_1 було подано до суду у письмовій формі заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому, суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

За приписами частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Позовна заява подана до суду 29.01.2018.

Відповідно до умов договору, що складається з анкети-заяви, правил користування платіжною карткою, Умов та правил надання банківських послуг, визначені щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту. Перебіг позовної давності (стаття 257 Цивільного кодексу України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 Цивільного кодексу України).

На час пред'явлення позову 29.01.2018 року сплив трирічний строк для пред'явлення вимог щодо стягнення заборгованості по платежам, які були простроченими станом на 29.01.2015, тобто до початку трирічного строку, що передував дню подачі позову.

Що стосується зобов'язань, не прострочених станом на 29.01.2015, відсутні підстави для застосування позовної давності.

Як вбачається із розрахунку заборгованості станом на 29.01.2015 загальна заборгованість за процентами становила 50,65 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає заборгованість за кредитом 1791, 53 грн., а також проценти 785,79 грн. - 50,65 грн. = 735,14 грн.

Частиною 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Виходячи з того, що право на отримання неустойки кредитор має до повного виконання зобов'язання, то стягнення неустойки за період в межах встановленого статтею 258 Цивільного кодексу України річного терміну до звернення з позовом до суду не є стягненням після спливу позовної давності.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню також і заборгованість за пенею в межах річної позовної давності за період з 29.01.2017 по 29.01.2018 в сумі 1100 грн.

Оскільки відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, сплив позовної давності є підставою для відмови у частині позову.

Також, слід взяти до уваги, що за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зважаючи на те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені, яка підлягає частковому задоволенню, з метою дотримання заборони щодо подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, в частині позовних вимог щодо стягнення штрафів, а саме: 500 грн. штрафу (фіксована частина); 924 грн. штрафу (процентної складової) за порушення умов договору належить відмовити.

За таких обставин, позовна заява Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №б/н від 07.12.2011 підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, станом на 27.12.2017, в розмірі 3626,67 грн., яка складається з наступного: 1791,53 грн. - тіла кредиту, 735,14 грн. - відсотків за користування кредитом, 1100, 00 грн. - заборгованість за пенею, нарахованою за період з 29.01.2017 по 29.01.2018 30.09.2017.

Таким чином, у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Частиною 3 статті 1054 ЦК України передбачено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Пунктом 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Разом з тим, як було встановлено судом, ПАТ КБ "Приватбанк"» надав ОСОБА_1 грошові кошти, що не заперечувалось сторонами, у виді встановленого ліміту на платіжну карту, а тому їх правова природа вказувала на наявність договору в розумінні ст. 634 ЦК України, а не споживчого кредиту, як помилково вважав ОСОБА_1

Оскільки сторони є вільними у виборі способу захисту своїх прав та інтересів, посилання ОСОБА_1 за зустрічним позовом на порушення зі сторони ПАТ КБ "Приватбанк" саме положеньЗакону України "Про захист прав споживачів" є безпідставними.

За таких умов, суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 через невідповідність зазначених у ньому обставин їх юридичній кваліфікації, а тому у задоволенні порушеного представником позивача у запереченнях клопотання про застосування строків позовної давності за зустрічним позовом ОСОБА_1 вважає необхідним відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 321,05 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 82, 141, 263, 265, 268, 273, 354, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, місце проживання: 63463, с. Лиман Зміївського району Харківської області, вул. Перемоги, 26) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (р/р №3111, , МФО 305299) заборгованість за кредитним договором б/н від 07.12.2011, станом на 27.12.2017, у розмірі 3626 (три тисячі шістсот двадцять шість) грн. 67 коп., у тому числі 1791,53 грн. заборгованість за кредитом, 735,14 грн. - відсотків за користування кредитом, 1100, 00 грн. - пені.

В іншій частині позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, місце проживання: 63463, с. Лиман Зміївського району Харківської області, вул. Перемоги, 26) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (р/р №3111, , МФО 305299) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 321 (триста двадцять одна) грн. 05 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене повністю або частково безпосередньо до апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 02.08.2018.

Головуючий: