Справа № 161/3151/18 Провадження № 22-ц/773/756/18 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Категорія: 81 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Киці С. І.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою боржника ОСОБА_1 на рішення/дії старшого державного виконавця Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь Сергія Леонідовича, стягувач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», в цивільній справі № 0308/21139/12 за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «РММ» ЛТД, про звернення стягнення на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання недійсним іпотечного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на рішення/дії старшого державного виконавця Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С. Л. Скарга мотивована тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2013 року в цивільній справі № 0308/21139/12 за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ТзОВ «РММ» ЛТД, про звернення стягнення на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання недійсним іпотечного договору, звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, та майнові права на земельну ділянку площею 0,0591 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. На підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист. 20 січня 2014 року старшим державним виконавцем Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області відкрито виконавче провадження за виконавчим листом та надано боржнику строк для добровільної сплати суми боргу в розмірі 2971527,87 грн. та судового збору в розмірі 3219,00 грн. Зазначає, що вказаний у виконавчому листі розмір заборгованості не стосується його в повній мірі, оскільки він не був боржником по кредитних зобовязаннях перед ПАТ АБ «Укргазбанк», а лише відповідав за зобов'язанням виключно в рамках майна, переданого в іпотеку. Вважає, що він як майновий поручитель, будучи заставодавцем, не може бути боржником за забезпеченим заставою зобов'язанням, а тому його відповідальність перед кредитором обмежується виняткового вартістю предмета іпотеки або суми, одержаної в результаті продажу предмета іпотеки. Отже, сума боргу 297152,78 грн. не може стягуватися з нього як з майнового поручителя. Виконавчий збір має бути стягнутий з коштів, отриманих від реалізації заставленого майна. Вказує, що дії, спрямовані на звернення стягнення на майно боржника державним виконавцем не здійснювались, оскільки не було встановлено вартість іпотечного майна та не відбулася його реалізація. Закінчуючи виконавче провадження, державний виконавець не вчинив всіх необхідних дій, спрямованих на повне завершення виконавчого провадження. А тому ОСОБА_1, керуючись вимогами ст.ст. 447-449 ЦПК України, просить визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будь С. Л. щодо винесення: 1) пункту 2 постанови про закінчення виконавчого провадження від 07 лютого 2018 року ВП № 41600997 (постанови про стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження виділено в окремі виконавчі провадження); 2) постанови про стягнення виконавчого збору від 07 лютого 2018 року ВП № 41600997; 3) постанови про стягнення витрат виконавчого провадження від 07 лютого 2018 року ВП № 41600997; 4) постанови про відкриття виконавчого провадження від 09 лютого 2018 року ВП № 55747729 (стягнення виконавчого збору); 5) постанови про відкриття виконавчого провадження від 09 лютого 2018 року ВП № 55747832 (стягнення витрат на проведення виконавчих дій) та визнати їх недійсними.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції безпідставно призначив до розгляду його скаргу в порядку спрощеного позовного провадження, а також вказує на те, що він, як іпотекодавець, відповідає за кредитними зобов'язаннями позичальника Товариства з обмеженою відповідальністю «РММ» ЛТД перед банком тільки в межах вартості переданого ним в іпотеку майна, він добровільно виконав рішення суду, а тому вважає безпідставним виділення в окреме виконавче провадження провадження щодо стягнення з нього виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, що є порушенням ЗУ «Про виконавче провадження».

Таким чином, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити вимоги скарги в повному обсязі.

Луцький районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області подав відзив на апеляційну скаргу в якій вказує, що ЗУ «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік підстав та умов за яких виконавчий збір не стягується, зокрема, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 цього закону, за умови, якщо рішення було виконане до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Представник боржника ОСОБА_1 ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи, їх представники в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з'явились, хоча належним чином були повідомлені судом про час та місце судового розгляду.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, виходячи за межі доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвала суду першої інстанцій підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю виходячи з наступного.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що доводи ОСОБА_1 щодо того, що виконавчий збір має стягуватись з основного боржника в кредитних зобов'язаннях, а не з поручителя не заслуговують на увагу, оскільки ЗУ «Про виконавче провадження» чітко визначено, що виконавчий збір стягується з боржника. Тому, оскільки боржником в даному виконавчому провадженні виступає ОСОБА_1, то саме з нього підлягає стягненню виконавчий збір. Виконавче провадження з виконання рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором завершено без виконання постанови про стягнення виконавчого збору у передбаченому законом порядку з підстав визначених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону, у зв'язку з чим державний виконавець правомірно відкрив виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору. Старший державний виконавець Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С. Л. при постановленні оскаржуваних постанов діяв відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» в межах своїх повноважень.

Так, судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області перебувало виконавче провадження № 41600997 з примусового виконання виконавчого листа № 0308/21139/2012, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 21 травня 2013 року про звернення стягнення на предмети іпотеки, що належать ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 18/07-К/02 від 17 квітня 2007 року в розмірі 2 971 527,87 грн.

Постановою старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будь С. Л. від 07 лютого 2018 року вказане виконавче провадження закінчено за п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача від 07 лютого 2018 року про виконання рішення суду. Пунктом 2 даної постанови виконавець виділив в окремі виконавчі провадження постанови про стягнення виконавчого збору.

Постановою старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будь С. Л. від 07 лютого 2018 року постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір в розмірі 297 474,68 грн.

Крім того, постановою старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будь С. Л. від 07 лютого 2018 року постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 також витрати на проведення виконавчих дій в сумі 151,00 грн.

Судом першої інстанції було оглянуто в судовому засіданні матеріали виконавчого провадження з яких встановлено, що з метою виконання судового рішення державним виконавцем були здійснені передбачені законом виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, зокрема, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, направлено запити до органів та установ, що реєструють майно та доходи фізичних осіб та прийнято постанову про арешт коштів на рахунках боржника, державний виконавець вчиняв дії щодо перевірки майнового стану боржника.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (п.п. 1, 3 ч. 1, ч. 4 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження»).

Пунктом 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Сторони зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи (п. 4 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч. 9 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження»).

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати виконавчого провадження або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 06 червня 2018 року № 12-93гс18. Такі же правові висновки Верховного Суду містяться і у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 307/1451/15-ц (провадження № 14-177цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 646/1611/17 (провадження № № 61-34св17) де в мотивувальних частинах звернули увагу, що із набранням чинності ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» з 05 жовтня 2016 року категорія справ щодо оскарження постанов про стягнення виконавчого збору підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Тобто, закон містить пряму вказівку на вид судочинства, у якому мають розглядатися справи щодо оскарження дій і постанов державних виконавців, зокрема, про стягнення виконавчого збору, а саме в порядку адміністративного судочинства.

Отже, суд першої інстанції, розглянувши по суті скаргу боржника ОСОБА_1, як суд, який видав виконавчий документ на виконання ухваленого ним судового рішення, не звернув уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в межах цієї справи за правилами цивільного судочинства, тому припустився порушення відповідних норм процесуального права.

З огляду на те, що оскаржуються постанови державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, то розгляд даної справи має відбуватися в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням приписів ст. 287 КАС України.

Отже дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За змістом ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч.1 ст. 255 даного Кодексу суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною другою статті 377 ЦПК України визначено, що порушення правил юрисдикції загальних судів є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, незалежно від доводів апеляційної скарги.

Отже, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням правил юрисдикції загальних судів, а тому відповідно до вимог названих вище норм процесуального закону підлягає скасуванню апеляційним судом із закриттям провадження в даній справі.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 374, 377 ЦПК України, Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 травня 2018 року в даній справі скасувати.

Провадження у справі за скаргою боржника ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Луцького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у волинській області Будь Сергія Леонідовича у справі за позовом Приватного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнанння недійсним іпотечного договору закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 20 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді