Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 468/2121/14-ц

провадження № 61-18230св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) у жовтні 2014 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 лютого 2008 року № NKT0GA в розмірі 20 647, 47 дол. США, що за курсом НБУ станом на 30 вересня 2014 року складало 267 178, 30 грн, - квартиру, загальною площею 150, 60 кв. м, житловою площею 80, 50 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки банком з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, що є предметом іпотеки та розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 08 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № NKT0GA, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 27 852, 40 дол. США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення 08 лютого 2018 року. Того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладений іпотечний договір, згідно з умовами якого в іпотеку банку передана квартира № 2, загальною площею 150, 60 кв. м, на АДРЕСА_1, заставною вартістю 202 300, 00 грн.

ОСОБА_4 належним чином умов кредитного договору не виконував, внаслідок чого станом на 30 вересня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 20 647, 47 дол. США, що еквівалентно 267 178, 30 грн, з яких заборгованість за кредитом складає 15 918, 85 дол. США, заборгованість за процентами - 2 370, 02 дол. США, заборгованість за комісією - 65, 88 дол. США, пеня у сумі 1 291, 11 дол. США та штрафи у сумі 19, 32 дол. США (фіксована частина) та 982, 29 дол. США (процентна складова).

Як на правові підстави позову банк посилався на правила статей 209, 210, 220, 526, 527, 530, 577, 629, 640, 1050, 1054 ЦК України, правила статей 12, 33, 38-40 Закону України «Про іпотеку», статтю 109 ЖК УРСР.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи ту обставину, що відповідач набув право власності на квартиру на підставі рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 24 лютого 2005 року, справа № 2-81/2005 року, не за рахунок кредитних коштів, наданих банком відповідно до договору від 08 лютого 2008 року, суд дійшов висновку про неможливість виселення відповідача зі спірної квартири без надання йому іншого житлового приміщення.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03 лютого 2016 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року залучено ОСОБА_3 до участі у справі як правонаступника ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Апеляційним судом в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 лютого 2008 року № NKT0GA, укладеним між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_4, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 15 918, 85 дол. США, що еквівалентно 420 735, 21 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 2 370, 02 дол. США, що еквівалентно 62 639, 63 грн, заборгованості за комісією у сумі 65, 88 дол. США, що еквівалентно 1 741, 21 грн, пені у сумі 1 291, 11 дол. США, що еквівалентно 34 124, 04 грн, штрафів: 250, 00 грн (фіксована частина) та 917, 74 дол. США, що еквівалентно 24 255, 87 грн (процентна складова), звернуто стягнення на предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру, загальною площею 138, 23 кв. м, житловою площею 78, 88 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в межах вартості предмета іпотеки, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з початковою ціною 838 254, 00 грн. Рішення суду в частині вирішення позовної вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що оскільки позичальник ОСОБА_4 належним чином не виконував умов кредитного договору, то є всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки в межах його вартості в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 За висновком суду апеляційної інстанції, розрахунок боргу є правильним, за винятком обрахування сум штрафів. Відповідно до умов кредитного договору штраф повинен становити 250, 00 грн (фіксована частина) та 917, 74 дол. США (процентна складова). Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних відносин застосуванню не підлягає, оскільки у відповідача наявне у власності інше житло. В частині вирішення вимог про виселення апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року, рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2015 року залишити в силі.

Касаційна скарга обґрунтовувалась доводами про порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, на переконання заявника, апеляційний суд неправильно застосував правила частини другої статті 1281 ЦК України та не врахував, що банк не пред'являв до ОСОБА_3 як до спадкоємця позичальника будь-яких кредиторських претензій чи вимог, а отже банк позбавлений права вимоги до ОСОБА_3 як правонаступника ОСОБА_4 Також апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги та вимог позову, оскільки визначив розмір заборгованості на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення, у той час як банк просив стягнути заборгованість в розмірі 20 647, 47 дол. США, що за курсом НБУ станом на 30 вересня 2014 року складало 267 178, 30 грн.

За твердженням заявника, апеляційний суд не врахував вимоги статті 1282 ЦК України в частині положень щодо того, що спадкоємець відповідає перед кредитором в межах вартості успадкованого майна. Стягнення витрат із ОСОБА_3 на користь банку на проведення експертизи, на переконання заявника, є необґрунтованим, оскільки вона не заперечувала проти технічних характеристик майна. Крім наведеного заявник зазначає про умови кредитного договору щодо укладення договору особистого страхування позичальника та наявність підстав для компенсації розміру заборгованості за рахунок страхових виплат.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2017 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 19 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 04 травня 2018 року передано до Верховного Суду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, чинного на момент постановлення оскаржуваних судових рішень) (далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У справі, що переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 08 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № NKT0GA, відповідно до умов якого позичальник отримав на споживчі цілі кредит у сумі 27 852, 40 дол. США зі сплатою 12 % річних з кінцевим терміном повернення 08 лютого 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 08 лютого 2008 року укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого в іпотеку банку передана квартира № 2, загальною площею 150, 6 кв. м, житловою площею 80, 50 кв. м, на АДРЕСА_1, заставною вартістю 202 300, 00 грн.

Згідно з висновком будівельно-технічної експертизи від 10 квітня 2017 року № 125-003 загальна фактична площа квартири складає 138, 23 кв. м, у тому числі житлова площа - 78, 88 кв. м. Ринкова вартість квартири становить 838 254, 00 грн.

21 серпня 2014 року банк звернувся до позичальника з письмовою вимогою про усунення порушень умов кредитного договору, попереджаючи про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимог. Вимоги банку позичальником виконані не були.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року позичальник ОСОБА_4 помер.

Спадкоємцем майна померлого є його мати ОСОБА_3, яка 01 вересня 2016 року звернулася до Баштанської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини.

Сума заборгованості з урахуванням курсу долара США на 17 травня 2017 року становила: заборгованість за кредитом - 15 918, 85 дол. США, що еквівалентно 420 735, 21 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 2 370, 02 дол. США, що еквівалентно 62 639, 63 грн, заборгованість за комісією - 65, 88 дол. США, що еквівалентно 1 741, 21 грн, пеня - 1 291, 11 дол. США, що еквівалентно 34 124, 04 грн, штрафи: 250, 00 грн (фіксована частина) та 917, 74 дол. США, що еквівалентно 24 255, 87 грн (процентна складова).

В оцінці доводів касаційної скарги щодо застосування до спірних правовідносин правил статей 1281 та 1282 ЦК України Верховний Суд врахував таке.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами статей 1281, 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Встановлюючи коло спадкоємців померлого боржника, суд апеляційної інстанції дослідив матеріали спадкової справи. Питання про те, хто проживав разом із спадкодавцем на момент його смерті, а тому є таким, що прийняв спадщину відповідно до правил частини третьої статті 1268 ЦК України, суд не досліджував, а тому не встановлено коло спадкоємців, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4

У будь-якому випадку підлягає з'ясуванню коло осіб, які не лише визначені в законі або в заповіті як спадкоємці, але й прийняли спадщину у спосіб, визначений законом. Такий висновок зумовлений застереженням статті 1281 ЦК України щодо пред'явлення кредитором вимог лише до тих спадкоємців, які прийняли спадщину.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку запроваджений механізм досягнення справедливого балансу між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця, з однієї сторони, та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців позичальника - боржника, з іншої.

Дотримання цього балансу передбачає забезпечення задоволення вимог кредитора (кредиторів) спадкодавця за рахунок спадкового майна без порушення майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов'язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Під час вирішення питання процесуального правонаступництва сторони у справі спадкоємцем померлого спадкодавця суди мають з'ясовувати коло спадкоємців, обсяг матеріального правонаступництва для вирішення спору. При цьому підлягають врахуванню особливості, передбачені правилами статті 1282 ЦК України щодо об'єму успадкованого майна та співмірності вимог кредитора вартості частки в успадкованому майні спадкоємця, який відповідає перед кредитором лише у межах вартості прийнятої спадщини. Спадкоємець успадковує разом з правами спадкодавця його обов'язки, а тому саме від об'єму успадкованих прав та обов'язків залежить вибір спадкоємця щодо прийняття спадщини чи відмови від неї.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції у справі та ухвалюючи нове рішення, наведених правил не врахував, не встановив відповідних фактичних обставин справи, не дослідив відповідні докази, що є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якими суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Рішення суду першої інстанції не підлягає залишенню в силі, оскільки також не відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки ґрунтуються на положеннях Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до підпункту 1 пункту 1 якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Аналіз наведеної норми права свідчить, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності, натомість не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі

№ 6-483цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції мав встановити наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі наявність заборгованості за основним зобов'язанням та її розмір.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Зважаючи на наведене, під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно дослідити питання й встановити коло спадкоємців померлого відповідача, а також встановити обсяг та вартість спадкового майна з метою визначення меж відповідальності спадкоємців за зобов'язаннями померлого боржника перед кредитором.

Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд врахував допущення цим судом істотних порушень норм матеріального права, що призвело до порушень норм процесуального права, а також необхідність з'ясування кола спадкоємців для визначення належного складу учасників справи, забезпечення ефективного, справедливого, неупередженого розгляду справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2017 року вирішено питання про зупинення виконання рішення у справі до завершення касаційного розгляду справи.

Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 28 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик