РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2018 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Шаповал Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Автогосподарства Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, третя особа ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача Автогосподарства ГУ МВС України в Харківській області шляхом списання коштів з рахунку, що розташований у ГУ Державної казначейської служби України на користь позивача 34057,82 грн., що складається з наступного: 33857,82 грн. вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_1; 200 грн. вартості робіт по наданню Звіту; та судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 20.11.2013 року приблизно о 18.30 год. в м. Харкові на перехресті вул. Механізаторській та вул. Ак. Павлова сталося ДТП за участю автомобілів Renault Kangoo р.н. 211351, який перебуває на балансі відповідача під керуванням ОСОБА_2, який на той час був співробітником ГУМВС України в Харківській області, та Chevrolet Aveo р.н. НОМЕР_2 під керуванням позивача, в результаті чого було спричинено матеріальну шкоду. На місце ДТП були викликані працівники міліції. Постановою Московського районного суду м. Харкова від 11.07.2017 року провадження стосовно ОСОБА_2 було закрито, та його було визнано винним у скоєнні правопорушення. Згідно до листа ГУ НП в Харківській області від 06.06.2016 року, на момент скоєння ДТП ОСОБА_2 знаходився на посаді інспектора патрульної служби взводу №1 роти №5 полку ПС ХМУ ГУМВС України в Харківській області, а автомобіль Renault Kangoo р.н. 211351 перебуває на балансі автогосподарства ГУМВС України в Харківській області. Відповідно до Звіту по актуальності вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу Chevrolet Aveo р.н. НОМЕР_2 для компенсації шкоди від ДТП, ринкова вартість ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого в ДТП від 20.11.2013 року автомобіля позивача станом на 20.08.2015 року становить 26449,05 грн. Станом на 05.08.2015 року курс євро до національної валюти складав 23,8269 грн. за 1 євро, а станом на 24.07.2017 року курс 1 євро=30,140825 грн., а тому вартість відновлювального ремонту складає 33857,82 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідача 200,00 грн. за складання звіту.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити, та просив суд не застосовувати строк позовної давності, та поновити його, оскільки його було пропущено із поважної причини: до винесення постанови Московського районного суду м. Харкова від 11.07.2017 року у позивача не було достатніх доказів вважати ОСОБА_2 винним у скоєнні ДТП і на підставі його вини заявляти позов до власника транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2

Представник відповідача Автогосподарства ГУ МВС України в Харківській області в судове засідання не зявився, надіслав до суду відзив, в якому просить здійснювати розгляд справи за відсутності представника Ліквідаційної комісії Автогосподарства ГУ МВС України в Харківській області, та просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не був визнаний винним у здійсненній ДТП, та заявив про застосування строків позовної давності.

Представники відповідачів ДКС України та ГУ ДКСУ в Харківській області в судове засідання не зявились, повідомлялись судом належним чином та своєчасно.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином та своєчасно, в минулому судовому засіданні вказав, що позовні вимоги

не визнає, та заперечує проти задоволення позову.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.11.2017 року було задоволено клопотання позивача, та було замінено первісного відповідача ГУ МВС України в Харківській області на Автогосподарство ГУ МВС України в Харківській області, та було залучено в якості співвідповідача на справі Державну казначейську службу України.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 20.11.2013 року приблизно о 18.30 год. в м. Харкові на перехресті вул. Механізаторській та вул. Ак. Павлова сталося ДТП за участю автомобілів Renault Kangoo р.н. 211351, який перебуває на балансі відповідача під керуванням ОСОБА_2, який на той час був співробітником ГУМВС України в Харківській області, та Chevrolet Aveo р.н. НОМЕР_2 під керуванням позивача, в результаті чого було спричинено матеріальну шкоду.

07.12.2013 року у відношенні ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за фактом вказаної ДТП, але постановою Московського районного суду м. Харкова від 26.11.2014 року провадження стосовно позивача було закрито у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19.12.2014 року вказана постанова суду була залишена без змін.

В рамках розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача постановою Московського районного суду м. Харкова від 03.03.2014 року була призначена судова авто-технічна експертиза. Відповідно до висновку комплексної судової експертизи відео-запису, фототехнічної та автотехнічної експертизи №8237/10966/10967 від 30.10.2014 року, в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля Renault Kangoo ОСОБА_2 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 3.1, 10.1 ПДР України, та його дії не відповідали вимогам вказаних пунктів ПДР України та знаходились з технічної точки зору в причинному звязку з виникненням даної ДТП.

На підставі вказаної експертизи та постанови суду від 19.09.2015 року на ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення на фактом вказаної ДТП.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 11.07.2017 року ОСОБА_2 було визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 та закрито провадження у звязку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення Постановою апеляційного суду Харківської області від 06.09.2017 року вказану постанову суду було змінено, скасовано постанову в частині визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

На замовлення позивача було виготовлено звіт по актуальності вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу Chevrolet Aveo р.н. НОМЕР_2 для компенсації збитків від ДТП, відповідно до якого ринкова вартість відновлювального ремонту станом на 20.08.2015 року складає 26449,05 грн.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ст. 1187 ч.2 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Відповідно до розяснень, викладених в Пленумі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» в п. 6 зазначено, що «особою, яка зобовязана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо)

володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди ( п. 2.2. Правил дорожнього руху України)».

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових ) обов'язків.

Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обовязків.

Враховуючи, що третя особа ОСОБА_2 керував автомобілем, який перебуває на балансі автогосподарства ГУМВС України в Харківській області, яке знаходиться в стадії ліквідації, та на момент ДТП він прапорщиком міліції на знаходився на посаді інспектора патрульної служби взводу №1 роти №5 полку ПС ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Тому позивачем зазначено по справі відповідачем ОСОБА_3 ГУМВС України в Харківській області.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» вказує на форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин.

Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права.

Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне.

Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Оскільки метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила (іншого учасника ДТП) 20.11.2013 року, тобто в день скоєння ДТП, внаслідок якої пошкоджено його автомобіль, і йому завдано шкоди, і саме із цього часу у позивача виникло право вимоги до

безпосереднього заподіювача шкоди.

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 24.07.2017 року - зі спливом позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Представник відповідача звернувся до суду із заявою про сплив позовної давності та застосування наслідків її спливу.

Враховуючи наведене та правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа № 309цс15), зокрема про те, що саме із часу скоєння ДТП у потерпілого виникає право вимоги до страхової компанії, відповідальної за безпосереднього заподіювача шкоди, та починається перебіг позовної давності, суд ввважає за необхідне відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у звязку зі спливом строків позовної давності, а посилання позивача, що ним було пропущено строк позовної давності, оскільки він чекав поки суди розглянуть матеріал про вказану ДТП не є поважною причиною для поновлення строку, оскільки у потерпілого виникає право вимоги саме з часу скоєння ДТП, а інших доказів поважності причин пропуску до суду надано не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 257, 261,267, 1166, 1188 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Автогосподарства Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, третя особа ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди- відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення складено 26 лютого 2018 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ