АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 628/3900/16ц

Провадження № 22-ц/790/3318/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Кружиліної О.А.

суддів Бровченка І.О., Колтунової І.А.

за участю секретаря Сементовської О.М.

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - Куп'янський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Харківській області

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року в складі судді Клімової С.В.,

в с т а н о в и в:

10 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Куп'янську реєстраційної служби Куп'янського міськрайонного управління юстиції Харківської області, який в подальшому уточнив та просив суд встановити факт роздільного проживання подружжя його та ОСОБА_2 в період з липня 2014 року по теперішній час; визнати, що ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; виключити відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису про народження ОСОБА_3 за № 172 від 02 червня 2016 року, укладеного Куп'янським міськім відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Харківської області.

Доводи позовної заяви мотивовані тим, що він уклав з ОСОБА_2 шлюб 15 квітня 2014 року, який було зареєстровано Виконавчим комітетом Куп'янськ-Вузловської селищної ради м. Куп'янська Харківської області, актовий запис № 18.

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 11 серпня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Фактично після реєстрації шлюбу сім'я з відповідачем розпалась через два місяці - в кінці червня 2014 року і позивач з липня став проживати за місцем своєї реєстрації в АДРЕСА_1, де і поживає до теперішнього часу. Данні обставини підтверджуються актом від 13 червня 2017 року, затвердженого головою Петропавлівської сільради Куп'янського району.

Починаючи з липня 2014 року між позивачем та ОСОБА_2 було припинено будь-які супружні відносини, більш того, між ними склалися край неприязні відносини.

До вагітності, під час вагітності і після народження відповідачем дитини ОСОБА_3, вони не проживали однією сім'єю, не вели спільного господарства і не підтримували взагалі супружних відносин. До народження дитини і після народження позивач не визнавав себе батьком ОСОБА_4, не приймав участі в реєстрації його народження і вихованні.

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Встановлено факт роздільного проживання подружжі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з липня 2014 року по теперішній час.

Визнано, що ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Виключено відомості про батьківство ОСОБА_1 з актового запису про народження ОСОБА_3 за № 172 від 02 червня 2016 року, укладеного Куп'янським міськім відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Харківської області

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, прийняте за неповноти встановлення обставин, які мають значення для справи, з неправильним застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначала, що вона не заперечує, що з травня 2014 року і до розірвання шлюбу більшість часу вона проживала з відповідачем окремо, тому, що він змушений був постійно доглядати за своєю матір'ю ОСОБА_5, яка є інвалідом ІІ групи.

Втім, на протязі 2014 року, під час зареєстрованого шлюбу, та до кінця 2015 року позивач підтримував сімейні відносини з нею як дружиною, та їхньою старшою донькою, приїздив за адресою її проживання, святкував разом із ними свята, піклувався про побудову сімейних відносин, іноді залишався ночувати, вони спільно дбали про матеріальне забезпечення сім'ї.

Дійсно, в кінці 2015 року (у листопаді-грудні) вона особисто зібрала позивачу речі і він переїхав проживати за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, з того часу вони майже не спілкувалися.

Зазначала, що проживання чоловіка та дружини у різних місцях не свідчить про відсутність шлюбних відносин та відсутність кровного споріднення між батьком та дитиною, народженою під час зареєстрованого шлюбу.

Судом не взято до уваги ці аргументи та не надано їм належної оцінки, не застосовано при прийнятті рішення норми статей 3, 56 Сімейного кодексу України.

Крім того, вважала, що покази свідків, які були допитані судом першої інстанції, не є підставою для задоволення позову, в тому числі в частині оспорювання батьківства ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки вказані свідки не були очевидцями фактичних обставин справи, їх показання не підтверджують відсутність кровного споріднення між батьком та дитиною, інформація щодо батьківства може бути їм відома лише зі слів позивача.

Натомість, допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 підтвердила пояснення відповідача про те, що під час зареєстрованого шлюбу позивач підтримував відносини з відповідачкою та їхньою старшою донькою, приїздив за адресою її проживання, проводив з нею час.

Також зазначала, що позивачем не надано доказів, а матеріали справи таких не містять, які б підтвердили доводи позивача про обставини виникнення істотних сумнівів у тому, що саме він є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3, та відсутність кровного споріднення між позивачем та цією дитиною.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині оскарження батьківства, не виконав свій обов'язок щодо подання обґрунтування, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки у сукупності конкретних обставин справи, не зазначив, на підставі яких належних та допустимих доказів, що містяться у матеріалах справи, доведено факт відсутності кровного споріднення між позивачем та дитиною.

Зважуючи на існування рішення суду, яке набрало законної сили про стягнення з позивача аліментів на користь відповідача на утримання їх спільних дітей, а також на існування загрози притягнення до відповідальності у зв'язку з утворенням значної заборгованості, вважала, що звернення позивача з позовом про оспорення батьківства обумовлене лише єдиною метою - уникнути відповідальності у зв'язку з невиконанням ним батьківського обов'язку зі сплати аліментів.

Позивач не оскаржував рішення суду про стягнення з нього аліментів, а з позовом про оспорювання батьківства звернувся лише після виникнення значної заборгованості по аліментам (5 431,60 грн на утримання ОСОБА_3, 12 305,92 грн - на утримання ОСОБА_7).

Сама по собі неявка відповідача до експертної установи не є підставою для задоволення позову, ОСОБА_2 не ухилялася від участі у проведенні експертизи.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про те, що вона достеменно знала про правові наслідки ухилення від участі в експертизі та навмисно ухилялася від участі у її проведенні. Крім того, суд під час постановлення ухвали про призначення експертизи не роз'яснив сторонам наслідки ухилення від участі в її проведенні.

Таким чином, судом першої інстанції допущено неправильну оцінку доказів та неправильно визначено обставини правовідносин, а за неправильного визначення судом обставин, пов'язаних із її прибуттям до експертної установи разом з дитиною для участі в експертизі суд позбавив її можливості надати докази та прийняв рішення за відсутності доказів про відсутність кровного споріднення між позивачем та дитиною.

Отже, суд першої інстанції визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які недоведені, що є підставою для скасування судового рішення.

З урахуванням необхідності захисту інтересів неповнолітньої дитини, права якої не можна утискувати з одного лише сумнівного факту ухилення відповідача від явки до експертів для надання необхідних матеріалів, зважуючи на особливості даної справи, які полягають у тому, що не тільки рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а навіть сам факт його провадження несе загрозу заподіяння душевних страждань дитині, від якої намагається відмовитися позивач, вбачається, що тягар доведення обставин, посилаючись на які він обґрунтовує свої вимоги, лежить в першу чергу на позивачеві.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надійшло.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із положень статей 12, 15, 16 ЦК України, статей 122, 134, 136 Сімейного кодексу України, статтею 7 Закону України «Про судову експертизу», Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної імунології бюро судових медичної експертиз, затверджених наказом міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року № 6, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, та своє рішення мотивував тим, що відповідач неодноразово свідомо, розуміючи наслідки вказаних дій, не з'являлася на відбір зразків крові для проведення експертизи судово-медичної генетичної ідентифікації, у зв'язку з чим експертиза проведена не була. Факти не з'явлення відповідача на відбір зразків крові, явки без наявності документів, які посвідчують особу як відповідача так і дитини, а також залишення експертної установи без дозволу експерта, не заперечувались відповідачем в судовому засіданні, а тому суд вважав за можливе задовольнити заявлені позивачем вимоги.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що сторони з 15 квітня 2014 року перебували у шлюбі, який рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 11 серпня 2017 року було розірвано.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в графі батько зазначено - «ОСОБА_1», в графі матір зазначено - «ОСОБА_2».

Із довідки, виданої виконавчим комітетом Петропавлівської сільської ради за № 875 від 19 квітня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1, до складу сім'ї входять мати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та бабуся ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до акту від 13 червня 2017 року, складеного комісією в складі депутата Петропавлівської сільської ради Милай В.М., жителів АДРЕСА_1 ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, затвердженого головою Петропавлівської сільської ради, що ОСОБА_1 з квітня по червень 2014 року фактично не проживав за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1. З липня 2014 року і по теперішній час фактично проживає за зазначеною адресою.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням досліджених письмових доказів, допитаних свідків, було встановлено, що з липня 2014 року позивач проживав окремо від відповідача разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_5 та бабусею ОСОБА_8, про що й встановив факт.

Статтею 122 Сімейного кодексу України передбачено, що походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Відповідно до частини 1 статті 136 Сімейного кодексу України, особа, записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

З роз'яснень, які містяться у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, вбачається, що відповідно до статті 136 СК України оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті не допускається. Оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК) - шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (стаття 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про судову експертизу», пунктів 1.2, 2.5 Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичних експертиз, затверджених наказом міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року № 6 з метою встановлення можливості чи неможливості походження дитини від певного чоловіка проводиться судово-медична експертиза спірного батьківства.

У справах даної категорії у відповідності до вимог частини 1 статті 103 ЦПК України, та у разі заперечень на позов з боку відповідача, призначається судово-медична експертиза з метою підтвердження чи спростування кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції неодноразово (01 грудня 2016 року, 06 червня 2017 року та 26 грудня 2017 року) призначалася судова молекулярно-генетичні експертизи, яка у зв'язку з неодноразовою неявкою ОСОБА_2 до експертної установи, а також у зв'язку з залишенням ОСОБА_2 експертної установи без дозволу експерта, чим підтвердила своє небажання до відбору біологічних зразків, були залишені без виконання. В той же час, ОСОБА_1 в експерту установу з'явився для відбору біологічних зразків, та виразив фінансову готовність, що підтверджується копією квитанції про сплату, яка находиться в розпорядженні експерта.

Крім цього, як вбачається з листів начальника Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 2543 від 21 грудня 2016 року, за № 155 від 26 січня 2017 року, за № 199 від 22 серпня 2017 року, за № 02-06/183 від 24 січня 2018 року, про виклик учасників справи до експертної установи з метою проведення експертизи за ухвалою суду, містять дату, час, місце проведення експертизи, наявність документів, які посвідчують особу та їх ксерокопій, а також номер зв'язку експерта.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що вона не була попереджена судом першої інстанції про наслідки ухилення від участі в експертизі, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки усі експертизи призначалися у судових засіданнях, на яких була присутня відповідач, судом з'ясовувалася її думка щодо призначення експертизи, після проголошення ухвали судом було роз'яснено сторонам про обов'язкову явку до експертної установи після отримання листа про такий виклик.

Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З огляду на встановлені обставини та виходячи із положень статті 109 ЦПК України, колегія суддів дійшла до висновку, що ОСОБА_2 ухилялася від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка призначалася неодноразово судом першої інстанції, у зв'язку з чим суд першої інстанції правомірно визнав факт, що ОСОБА_1 не є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона не заперечувала проти проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, колегію суддів до уваги також не приймаються, оскільки за наявності спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а клопотання про призначення такої експертизи відповідачем ані у суді першої інстанції, ані у судів апеляційної інстанції не заявлялося.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів, які б спростували висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідачем не надано.

Крім того, посилання ОСОБА_2 на те, що суд у випадку ухилення відповідача від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи вправі постановити ухвалу про його примусовий привід, не ґрунтуються на нормах процесуального права, чинного на час проведення останньої експертизи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 12 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова