ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 грудня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/316/18

Головуючий у першій інстанції - Савенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/287/18

Чернігівський апеляційний суд у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

за участю секретаря судового засідання Бивалькевич Т.В.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач, особа, яка подала скаргу: ОСОБА_3;

оскаржується рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

прізвище судді: Савенко А. І.; місце та час ухвалення рішення: смт. Варва, 15 год. 05 хв., дата складання повного тексту рішення: 11 вересня 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 16.02.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, за яким останній отримав у борг кошти у сумі 6330 доларів США на строк до кінця 2015 року, однак що взятих на себе зобов'язань за договором позики позичальник не виконав та позику не повернув.

У зв'язку з такими обставинами, позивач просив стягнути з відповідача 221071,26 грн заборгованості, яка складається з: 6330 доларів США - основного боргу (еквівалент 165846 грн.), 3 % річних в сумі 12473 грн., інфляційні втрати в сумі 55225,26 грн. на день звернення до суду, а також понесені позивачем судові витрати в сумі 2210,72 грн.

Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 16 лютого 2015 року у сумі 3798 доларів США, що еквівалентна за курсом НБУ, станом на 11 вересня 2018 року, грошовій сумі 107106 грн 26 коп., 3 % річних за період з 01 січня 2015 року по 04 липня 2018 року у сумі 7518 грн 94 коп. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на його необґрунтованість та незаконність.

В обґрунтування скарги зазначав, що суд першої інстанції помилково визначив загальновідомим фактом те, що у разі не зазначення сторонами конкретної валюти у розписці, цією валютою обов'язково буде долар США.

Зазначав, що у розписці відсутній термін повернення коштів, а тому відповідно до ст. 77, 78 ЦПК України, розписка не може бути належним та допустимим доказом у справі. На його думку, всі обставини, які зазначені судом, як встановлені є припущеннями.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без зміни, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.02.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено в простій письмовій формі договір позики у вигляді розписки, згідно якого ОСОБА_3 зобов'язався повернути ОСОБА_2 грошову суму 6330 у.о (шість тисяч триста тридцять доларів) до кінця 2015 року рівними сумами 633 у.о. щомісячно, не пізніше 28 числа.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргову розписку, суд встановив, що вона містить персональні дані відповідача (прізвище, власне ім'я, по батькові, серія та номер паспорта громадянина України), а також підпис із зазначенням прізвища та ініціалів його виконавця, які відповідають персональним даним відповідача. Ця розписка також містить відомості про отримання відповідачем 16 .02.2015 року від ОСОБА_2 (позивача по справі) грошей в сумі 6330 у.о. та його зобов'язання повернути вказану суму грошових коштів до кінця 2015 року та свідчить про те, що сторони у справі у передбаченій законом формі дійшли згоди щодо предмета договору позики, суми позики, строку її повернення позичальником.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за позикою відповідачем виконані не були, на підтвердження чого, у відповідності з правилом ст.. 545 ЦК України, позивачем було подано суду оригінал розписки відповідача, а тому висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог є вірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку відносно того, що валютою договору у розписці визначено долар США, оскільки зазначена обставина не знайшла свого відображення у матеріалах справи та вказана грошова одиниця одночасно є валютою таких держав як США, Австралія, Канада, тощо, апеляційним судом були перевірені, однак не визнані достатньою підставою для скасування рішення суду, виходячи з такого.

З огляду на те, що згідно обороту грошових цінностей, найпоширенішою іноземною валютою на території України є долар США, висновок суду першої інстанції про те, що предметом договору позики є долари США є послідовним та логічним, а наведені вище доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, у відповідності з правилом с. 81 ЦПК України, для їх перевірки та оцінки.

Посилання відповідача на те, що у розписці відсутній термін повернення позики суперечать змісту оригінала розписки, за яким ОСОБА_3 зобов'язався повернути ОСОБА_2 грошову суму 6330 у.о (шість тисяч триста тридцять доларів) до кінця 2015 року рівними сумами 633 у.о. щомісячно, не пізніше 28 числа.

Останнім днем повернення відповідачем позики сторони визначили 28 грудня 2015 року.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування справедливого та законного рішення, у зв'язку з чим рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Голова судового засідання: Судді: